TOM ROB SMITH

A TANYA

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Tom Rob Smith: The Farm

Simon and Schuster, London, 2014

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright © Tom Rob Smith, 2013

Hungarian translation © Komló Zoltán 2014

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-022-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1

Egészen addig a telefonhívásig átlagos napom volt. Elemózsiával megrakottan éppen hazafelé tartottam Londonnak a folyótól délre fekvő egyik negyedén, a Bermondsey-n keresztül. Fülledt augusztusi este volt, és amikor a készülék megszólalt, először arra gondoltam, nem foglalkozom vele, mert már alig vártam, hogy hazaérjek és lezuhanyozhassak. De aztán felülkerekedett bennem a kíváncsiság, így hát lelassítottam, előhalásztam a zsebemből a telefont, és a fülemhez szorítottam – az izzadságtól csatakos lett a kijelzője. Apa volt az. Nem sokkal azelőtt költözött Svédországba, szokatlan volt a hívása; egyébként is csak elvétve használta a mobilját, egy londoni hívás meg még drága is lett volna. Apa sírt. Megtorpantam, a papírzacskó kiesett a kezemből. Még sose hallottam őt sírni. A szüleim mindig ügyeltek rá, hogy előttem soha ne vitatkozzanak, soha ne jöjjenek ki a sodrukból. A mi családunkban nem voltak dühödt veszekedések és könnyes marakodások.

Megszólaltam: – Apa?

– Az anyád… Nincs jól.

– Anya beteg?

– Ez olyan szomorú.

– Micsoda? Az, hogy beteg? Mi baja? Mi baja anyának?

Apa még mindig sírt. Én csak kukán vártam, hogy megszólaljon.

– Képzelődik – mondta végül –, borzasztó, iszonyatos dolgokat.

Anyám fantáziájának említése valamiféle fizikai betegség helyett olyan furcsa és meglepő volt számomra, hogy leguggoltam, fél kézzel megtámaszkodtam a járda meleg, repedezett betonján, és csak néztem, ahogy a leejtett papírzacskó fenekén egy vörös szószfolt kezd átütni.

Nagy sokára azt kérdeztem: – Mióta?

– Egész nyáron.

Már hónapok óta, és én nem is tudtam róla – egész idő alatt itt voltam Londonban, mit sem sejtve, mert apa tartotta magát a titkolózás hagyományához.

Gondolataimat kitalálva így folytatta: – Biztosra vettem, hogy tudok rajta segíteni. Lehet, hogy túl sokáig vártam, de a tünetek apránként jelentkeztek. Nyugtalanság meg fura megjegyzések, ilyesmitől mindannyian szenvedhetünk. Aztán jöttek a gyanúsítgatások. Azt állítja, bizonyítani tudja, egyre csak bizonyítékokról meg gyanúsítottakról beszél, de hagymázas ostobaság az egész.

Apa egyre hangosabban beszélt, dacos és határozott lett, már nem sírt. Visszanyerte a beszélőkéjét. Más is volt a hangjában, nem csupán szomorúság.

– Azt reméltem, majdcsak elmúlik, hogy csak időre van szüksége, amíg megszokja az életet Svédországban, egy tanyán. Csakhogy egyre romlott az állapota. És most meg már…

A szüleim ahhoz a generációhoz tartoztak, amelynek tagjai kizárólag olyan sérülésekkel fordultak orvoshoz, melyeket a saját szemükkel láttak vagy a saját ujjaikkal éreztek. Elképzelhetetlen volt, hogy egy vadidegen embert az életük intim részleteivel terheljenek.

– Apa, mondd, hogy volt vele orvosnál.

– Aki szerint pszichózisban szenved. Daniel…

Az egész világon egyedül anya meg apa nem rövidítette Danre a nevemet.

– Anya kórházban van. Beutalták.

Ez utóbbi hír hallatán szóra nyitottam a számat, holott fogalmam sem volt, mit mondjak, talán csak kiáltani akartam, de végül mégsem szólaltam meg.

– Daniel?

– Igen.

– Hallottad?

– Hallottam.

Ütött-kopott autó húzott el mellettem, lelassított, de nem állt meg. Az órámra néztem. Este nyolc; aznap már nem sok esélyem volt elcsípni egy járatot – majd másnap kora reggel elrepülök. Érzelgés helyett úgy döntöttem, gyakorlatias leszek. Beszélgettünk még egy keveset. Az első pár perc megrázkódtatása után mindketten kezdtünk visszazökkenni a normális – fegyelmezett és kimért – kerékvágásba.

Így szóltam: – Foglalok helyet egy reggeli járatra. Amint megvagyok vele, visszahívlak. Hol vagy, a tanyán? Vagy a kórházban?

A tanyán volt.

A beszélgetés végeztével átkutattam a papírzacskót, egyenként kivettem belőle mindent, és felsorakoztattam a járdán, míg végül megtaláltam és óvatosan kiemeltem a megrepedt paradicsomszószos üveget, amelynek darabjait már csak a címke tartotta egyben. Kidobtam egy közeli szemetesbe, majd visszamentem a szétpakolt holmimhoz, hogy papír zsebkendőkkel feltöröljem a kiömlött szószt, ami talán feleslegesnek tűnhet – szarok a zacskóra, anya beteg –, de a megrepedt üveg mintha ripityára tört volna, mindent paradicsomszósz borított, és különben is, vigasztaló volt a feladat monoton egyszerűsége. Felkaptam a zacskót, és lépteimet megszaporázva tettem meg a maradék utat hazáig, egy korábbi gyár-, most lakóépület legfelső emeletéig. Beálltam a hideg zuhany alá, és azt fontolgattam, hogy elsírom magam. Nem kéne nekem sírnom? – kérdeztem magamtól, mintha ez is ugyanolyan elhatározás kérdése volna, mint hogy rágyújtok-e egy cigarettára. Fiúként nem ez-e a kötelességem? A sírásnak ösztönösen kellene jönnie. De én megtorpanok, mielőtt kimutatnám az érzéseimet. Idegenek előtt tartózkodó vagyok. Ezúttal viszont nem óvatosságról volt szó, hanem hitetlenségről. Képtelen voltam érzelmileg reagálni egy olyan szituációra, amelyet nem értettem. Nem sírtam el magam. Ahhoz túlságosan sok volt a megválaszolatlan kérdés.

Zuhanyozás után leültem a számítógépemhez, hogy átnézzem az e-maileket, amelyeket anya küldött az utóbbi öt hónapban, hátha találok valami utalást, ami eddig elkerülte a figyelmemet. A szüleimet azóta nem láttam, hogy áprilisban Svédországba költöztek. A partin, amelyen Angliától búcsúzkodtak, békés nyugdíjas életükre mondtunk pohárköszöntőt. Az összes vendég ott állt a régi házuk előtt, és sok szeretettel intett búcsút nekik. Nincsenek se testvéreim, se nagynénik-nagybácsik, úgyhogy amikor családról beszélek, hármunkra gondolok, anyára, apára és magamra – egy háromszögre, akár egy töredékes csillagkép, három fényes csillag szorosan egymás mellett, és körülöttünk rengeteg üres térség. A rokonok hiányát sosem tárgyaltuk ki részleteiben. Voltak célzások – a szüleimnek nehéz gyerekkora volt, elhidegültek a saját szüleiktől, és én biztosra vettem, hogy a fogadalmuk, miszerint előttem sosem fognak veszekedni, abból az erőteljes vágyból fakadt, hogy engem másféle gyermekkorban részeltessenek, mint amilyen az övék volt. Nem a brit kimértség vezérelte őket. Ők sosem rejtették véka alá a szeretetüket vagy a boldogságukat, minden lehetséges alkalommal kifejezésre juttatták. Ha jó idők jártak, ünnepeltek, ha nem annyira jók, akkor optimisták voltak. Ezért gondolják egyesek azt, hogy burokban élek – csak a jó időket láttam. A rosszakat elrejtették előlem. Én magam is cinkostárs voltam ebben a paktumban. Sosem firtattam a dolgokat. Az a búcsúparti ilyen jó idő volt, anya és apa a sokaság üdvrivalgása közepette indult útnak, belevágtak egy nagy kalandba, anya visszatért abba az országba, amelyet alig tizenhat évesen hagyott el.

Röviddel a Svédország legdélebbi csücskében lévő, isten háta mögötti tanyára való megérkezésük után anya rendszeresen írni kezdett nekem. Az e-mailek arról szóltak, milyen gyöngyéletük van ott a tanyán, milyen gyönyörű a vidék, meg hogy milyen melegszívűek a helybeliek. Ha célzott is arra, hogy valami nincs rendben, azt nagyon finoman tette, én pedig elsiklottam fölötte. A hetek múlásával e-mailjei megritkultak, az álmélkodást kifejező sorok kurtábbak lettek. Ezt magamban pozitív dologként értelmeztem. Anya bizonyára beilleszkedett, és már nincs vesztegetni való ideje. Utolsó hozzám írt e-mailjében ez állt:

Daniel!

Más semmi, csak a nevem, meg egy felkiáltójel – az első reakcióm az volt, hogy villámgyorsan visszaírtam neki, hogy valami gikszer történt, nem jött át az e-mailje, és kérem, hogy küldje el újra, az egyszavas e-mailt meg elkönyveltem hibásnak; az a lehetőség meg sem fordult a fejemben, hogy esetleg végső kétségbeesésében lökte át nekem.

Mivel nyugtalanított a gondolat, hogy vak voltam, és kínzott a kérdés, hogy vajon mit nézhettem még el, átrágtam magam az egész levelezésünkön. De sehol semmi árulkodó jel, sehol egy zavarosan csapongó képzelgés; kifejezésmódja szabályszerű maradt, jobbára az angolt használta, mivel én szégyenszemre csaknem teljesen hagytam feledésbe merülni mindazt, amit gyerekkoromban svédül megtanított nekem. Az egyik e-mailhez két óriási csatolmány tartozott – fényképek. Biztos korábban is láttam már őket, de most teljesen üres volt az agyam. Az első megjelent a képernyőn – csupasz pajta rozsdás acéltetővel, szürke égbolt, odakint egy traktor parkol. Ahogy ráközelítettem a fakunyhó ablakára, megláttam a fotós – anya – részlegesen visszatükröződő képét, az arcát elhomályosította a vaku, így aztán olyan volt, mintha a feje ragyogó fehér fénytövisekké robbanna szét. A másodikon apa volt látható, ahogy a tanyaház előtt áll, és egy magas idegennel társalog. A fényképet mintha apám tudta nélkül készítették volna. Messziről inkább tűnt kémfotónak, semmint családi pillanatfelvételnek. Egyikre sem lehetett volna ráfogni, hogy hű, de gyönyörű, habár én ezt a visszásságot – természetesen – nem firtattam, hanem azt válaszoltam, izgatottan várom, hogy magam is ellátogathassak a tanyára. Hazudtam. Egyáltalán nem kívánkoztam oda, az utazást többször is elhalasztottam nyár elejéről nyár végére, aztán kora őszre toltam, magyarázatképpen pedig homályos féligazságokkal hozakodtam elő.

Valójában azért halogattam a dolgot, mert be voltam gyulladva. A szüleimnek még nem mondtam el, hogy együtt élek a partneremmel, és hogy már három éve ismerjük egymást. Olyan régi keletű volt ez a csalás, hogy időközben meggyőződésemmé vált, nem tudom feltárni anélkül, hogy tönkre ne tenném a családomat. Egyetemista koromban randiztam csajokkal, a szüleim meg vacsorát főztek a barátnőimnek, és elégedettségüknek adtak hangot a választottaim láttán – a lányok szépek, szórakoztatóak és okosak voltak. Csakhogy amikor levetkőztek, a szívem nem vert szaporábban, szex közben pedig szakszerűen az elvégzendő feladatra koncentráltam, abban a hitben, ha gyönyörben részesítem őket, az azt jelenti, hogy nem vagyok meleg. Az igazságot csak akkor fogadtam el, amikor már elköltöztem hazulról, és el is mondtam a barátaimnak, csak anyának és apának nem, de nem szégyenkezésből, hanem jó szándékú gyávaságból. Attól rettegtem, hogy bemocskolom a gyermekkorom emlékét. A szüleim minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy boldog otthont teremtsenek, áldozatokat hoztak, ünnepélyes békefogadalmat tettek, megesküdtek rá, hogy traumáktól mentes menedéket nyújtanak a számomra, és ebben soha, egyetlenegyszer sem hibáztak, és én ezért imádtam őket. Az igazság hallatán holtbiztosan arra a következtetésre jutnának, hogy kudarcot vallottak. Arra gondolnának, hogy mennyit hazudhattam nekik. Azt képzelnék, hogy magányos vagyok, hogy gyötrődöm, hogy zaklatnak és kicsúfolnak, holott ebből semmi sem igaz. A kamaszkort könnyedén vettem. Ruganyos léptekkel masíroztam át a gyerekkorból a felnőttkorba – ragyogó szőke hajam csak alig, ragyogó kék szemem viszont mit sem fakult –, a csinos külső pedig meghozta az érdemtelen népszerűséget. Átlebegtem azokon az éveken. Még a titkomat is könnyedén viseltem. Nem lettem tőle szomorú. Csak éppen nem gondoltam bele túlságosan mélyen. Végül aztán ennyi maradt belőle: nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy a szüleim azon tanakodjanak, vajon valaha is kétségbe vontam-e a szeretetüket. Ezt méltánytalannak éreztem velük szemben. Hallottam magam, ahogy kétségbeesett hangon azt mondom, miközben magam sem hiszek a szavaimnak: – Ez semmin sem változtat!

Biztosra vettem, hogy a keblükre ölelnék a partneremet, megünnepelnék a kapcsolatunkat, ahogy minden mást is megünnepeltek, de azért maradna bennük egy leheletnyi szomorúság. A tökéletes gyermekkor emléke elhalványulna, és kétségkívül ugyanúgy meggyászolnánk, ahogy egy szeretett személy elhunytát. Egyszóval svédországi látogatásom halogatásának valódi oka az volt, hogy a partneremnek megígértem, az lesz majd a kedvező alkalom arra, hogy a szüleimnek elmondjam az igazat, hogy végre-valahára, annyi év után eláruljam nekik a partnerem nevét.

Amikor Mark aznap este hazaért, a számítógép előtt talált rám, amint éppen a svédországi járatokat böngészem, és még mielőtt egy szót is szólhattam volna, elmosolyodott, feltételezvén, hogy a hazudozásnak vége. Azzal már elkéstem, hogy a tévedésének elejét vegyem, ehelyett – apa eufemizmusát magamévá téve – kénytelen voltam kijavítani: – Anya beteg.

Fájdalmas volt végignézni, ahogy Mark, csalódottságát magába fojtva, alkalmazkodik a helyzethez. Tizenegy évvel volt idősebb nálam, épp akkor múlt negyven, ez pedig az ő lakása, egy sikeres vállalati jogász szerzeménye. Mindent megtettem, hogy egyenrangú szerepet játsszak a kapcsolatunkban, elvi kérdést csináltam abból, hogy annyi lakbért fizessek, amennyit csak megengedhetek magamnak. Valójában azonban nemigen engedhettem meg magamnak. Szabadúszó kerttervezőként dolgoztam egy cégnek, amely tetőtereket kertesített, de csak akkor fizettek, ha volt megbízás. A recesszió kellős közepén küszködve semmi munkára nem volt kilátás. Vajon mit látott bennem Mark? Azt gyanítottam, hogy olyasfajta nyugodt családi életre vágyakozott, amelynek a szakértője voltam. Én nem vitatkoztam. Nem veszekedtem. A szüleim nyomdokain haladva keményen dolgoztam azért, hogy otthonunkat a világtól elzárt menedékké tegyem. Mark tíz évig volt nős, aminek elkeseredett válás lett a vége. Az exneje kijelentette, hogy élete legszebb éveit rabolta el tőle, hogy ő elpazarolta rá a szerelmét, most meg, a harmincas évei közepén már képtelen lesz valamirevaló partnert találni magának. Mark is magáévá tette ezt a gondolatot, és ólomsúlyként nehezedett rá a bűntudat. Nem voltam róla meggyőződve, hogy valaha is elmúlik. Láttam róla fényképeket huszonéves korából, majd’ kicsattant a magabiztos optimizmustól, remekül festett a drága öltönyökben – annak idején rengeteget edzett a konditeremben, így aztán a válla széles, a karja vaskos volt. Sztriptízbárokba járt, és vad kanmurikat rendezett a kollégáinak. Hangosan nevetett a vicceken, és mindenkinek meglapogatta a hátát. Mostanában már nem így nevetett. A válás során a szülei a volt felesége mellé álltak. Különösen az apja undorodott meg Marktól. Azóta szóba se állnak egymással. Az anyukája zenés karácsonyi lapokat küldözgetett nekünk, mintha szeretett volna többet is mondani, csak éppen nem nagyon tudta, hogyan. Az apja egyszer sem írta őket alá. Valami azt súgta nekem, hogy Mark úgy tekintett a szüleimre, mint valamiféle második esélyre. Mondanom sem kell, teljes joggal kérte, hogy ők is részt vegyenek az életében. Csakis azért fogadta el a halogatást, mert miután oly sok idejébe telt, hogy színt valljon, képtelenségnek érezte, hogy bármiféle elvárása legyen a témában. Bizonyos fokig nyilván ki is használtam ezt a tényt. Levette rólam a nyomást. Lehetővé tette, hogy újra és újra visszatuszkoljam az igazságot.

Miután semmi munka nem mutatkozott a láthatáron, nem jelentett problémát ilyen hirtelen elutazni Svédországba. Már csak az volt a kérdés, hogy miből fogom tudni megvenni a jegyet. Az kizárt volt, hogy Mark fizesse, amikor még a nevét sem árultam el a szüleimnek. A hitelkeretemet megnövelve az utolsó megtakarított filléreimet is összekapartam, és amikor már megvolt a jegy, felhívtam apát a részletekkel. A legkorábbi járat másnap reggel kilenc harminckor indult a Heathrow-ról, és dél körül érkezett a Svédország déli részén fekvő Göteborgba. Apám alig pár szót szólt, a hangja elhalón, legyőzötten csengett. Aggódtam, hogy vajon hogy boldogul azon az elszigetelt tanyán, megkérdeztem hát, mit csinál.

Így felelt: – Rendet rakok. Átkutatta az összes fiókot, az összes szekrényt.

– Mit keresett?

– Tudom is én. Nincs benne semmi logika. Daniel, a falakra irkált.

Megkérdeztem, miket írt. Azt mondta: – Nem érdekes.

Aznap éjjel esélyem sem volt az alvásra. Az agyam végtelenített üzemmódban anyával kapcsolatos emlékeket vetített, arra az időre koncentrálva, amikor húsz éve együtt voltunk Svédországban, kettesben egy kis nyaralószigeten a Göteborgtól északra húzódó szigetvilágban, és lábunkat a tengerbe lógatva egy sziklán üldögéltünk egymás mellett. A távolban, a mély vízben egy teherhajó navigált az óceán felé, és mi azt figyeltük, ahogy az orra által keltett hullám felénk tart, akár egy gyűrődés a máskülönben sima tengeren; egyikünk sem mozdult, fogtuk egymás kezét, és vártuk az elkerülhetetlen hatást, ahogy a hullám a sekély vízben tovahaladva egyre csak nőtt, míg végül a szikla lábához csapódott, és bőrig áztatott bennünket. Azért kötöttem ki ennél az emléknél, mert nagyjából az idő tájt történt, amikor anya meg én a legközelebb álltunk egymáshoz, amikor még elképzelni sem tudtam, hogy bármiféle fontos döntést hozzak anélkül, hogy vele megbeszélném.

Másnap reggel Mark ragaszkodott hozzá, hogy kivigyen a Heathrow-ra, pedig mindketten tudtuk, hogy tömegközlekedéssel gyorsabban odaérnék. Amikor a forgalom beállt, nem panaszkodtam miatta, nem nézegettem az órámat, tisztában voltam vele, hogy Mark mennyire szeretne velem tartani, én viszont mennyire lehetetlenné tettem a számára, hogy ezen a kocsikázáson kívül bármi köze is legyen a dologhoz. A bejáratnál megölelt. Meglepetésemre a sírás határán állt – a mellkasán keresztül éreztem a visszafojtott rázkódást. Meggyőztem arról, hogy semmi értelme átkísérnie az indulási kapun, így aztán odakint búcsúztunk el egymástól.

A jegyet és az útlevelet készenlétben tartva már éppen be akartam csekkolni, amikor megszólalt a telefonom: – Daniel, nincs itt!

– Hol nincs, apa?

– A kórházban! Elbocsátották. Tegnap én hoztam be. Magától sosem jött volna. De nem tiltakozott, úgyhogy önkéntes felvétel volt. Aztán, amint magára hagytam, meggyőzte az orvosokat, hogy bocsássák el.

– Anya meggyőzte őket? Azt mondtad, az orvosok pszichózist diagnosztizáltak nála.

Apa nem felelt.

Tovább erősködtem: – A személyzet meg se beszélte veled, hogy kiengedik?

A hangja elhalkult: – Biztos megkérte őket, hogy nekem ne szóljanak.

– Miért tenne ilyet?

– Mert többek közt engem is gyanúsítgat.

Sietve hozzátette: – Nem mintha igaz lenne, amit állít.

Most rajtam volt a sor, hogy elnémuljak. A gyanúsítgatásokról akartam kérdezni, de nem vitt rá a lélek. Csak ültem a poggyászomon, fejem a két kezemben, amivel arra késztettem a sorban állókat, hogy kikerüljenek.

– Van telefonja?

– Pár hete összetörte a magáét. Nem bízik bennük.

Elmerengtem a képen, ahogy az én takarékos anyám minden ok nélkül összetör egy telefont. Apa egy olyan ember tetteiről beszélt, akit meg sem ismertem.

– Pénz?

– Talán valamennyi… egy bőr válltáskával szokott járni. Sosem téveszti szem elől.

– Mi van benne?

– Mindenféle limlom, amit fontosnak hisz. Bizonyítéknak hívja őket.

– Hogy jött el a kórházból?

– Még ezt sem árulják el nekem. Akárhol lehet!

Most éreztem először, hogy rám tör a pánik. Így szóltam: – Anyával közös a bankszámlátok. Felhívhatod a bankot, és rákérdezhetsz a legutóbbi tranzakciókra. Keresd meg a kártya segítségével.

A hallgatásból megértettem, hogy apa még soha életében nem hívta fel a bankot – a pénzügyeket mindig anyára hagyta. Kettejük közös vállalkozásában ő vezette a könyvelést, ő fizette a számlákat, és ő nyújtotta be az évenként esedékes adóbevallásokat, mivel a sors őt áldotta meg a számok iránti érzékkel, meg azzal, hogy órákon át képes a bevételek és a kiadások összepárosítására koncentrálni. Megjelent előttem a régimódi, még a táblázatkezelő programok előtti időkből való főkönyve. A ceruzáját olyan erővel nyomta rá, hogy a számok úgy festettek, mint a Braille-írás.

– Apa, érdeklődj a banknál, és azonnal hívj vissza.

Amíg vártam, kiléptem a sorból, és elhagytam a terminál épületét, átmasíroztam a dohányosok gyülekezetén, küszködve a gondolattal, hogy anya elveszett valahol Svédországban. Ismét megszólalt a telefonom. Meg is lepődtem, hogy apának ilyen gyorsan sikerült megoldania a feladatot, csakhogy nem apa volt az.

– Daniel, hallgass végig figyelmesen…

Anya volt az.

– Egy fülkéből telefonálok, és nem sok egységem van. Biztosra veszem, hogy apád beszélt veled. Minden, amit az az ember mondott, hazugság. Nem vagyok őrült. Nem orvosra van szükségem. Hanem a rendőrségre. Mindjárt felszállok egy londoni gépre. Találkozzunk a Heathrow-n, melyik terminálon is…

Most először hallgatott el, hogy megnézze a jegyén lévő információt. Megragadtam az alkalmat, de csak egy szánalmas nyögésre futotta: – …Anya!

– Daniel, ne beszélj, nagyon kevés az időm. A gép az egyes terminálra érkezik. Két órán belül landolok. Ha apád hív, ne feledd…

A telefon bontott.

Megpróbáltam visszahívni a fülkét, abban a reményben, hátha anya még felveszi, de senki sem válaszolt. Már éppen újra akartam próbálni, amikor apa csörgetett meg. Mindenféle bevezetés nélkül beszélni kezdett, úgy hangzott, mintha jegyzetekből olvasná.

– Ma reggel hét húszkor négyszáz fontot költött a göteborgi repülőtéren. Az eladó a Scandinavian Airlines volt. Még épp időben van az első heathrow-i járathoz. Tehát hozzád tart! Daniel?

– Igen.

Miért nem mondtam el neki, hogy anya épp most hívott, és már tudom, hogy úton van? Hittem volna anyának? Olyan parancsoló és ellentmondást nem tűrő volt a hangja. Én valami tudatfolyamra számítottam, nem pedig világos tényekre és tömör mondatokra. Összezavarodtam. Harciasnak és provokatívnak éreztem volna megismételni anya állítását, miszerint apa hazudik. Valami válaszfélét dadogtam.

– Itt találkozom vele. Te mikor repülsz át?

– Én nem megyek.

– Svédországban maradsz?

– Ha úgy tudja, hogy Svédországban vagyok, megnyugszik. Azt vette a fejébe, hogy üldözöm. Ha itt maradok, nyersz egy kis időt. Meg kell őt győznöd, hogy kérjen segítséget. Én nem tudok segíteni rajta. Nem hagyná. Vidd el orvoshoz. Több esélyed lesz, ha miattam nem aggódik.

Nem tudtam követni az érvelését.

– Majd felhívlak, ha megérkezik. Találjunk ki akkor valamit.

Két interpretáció közé szorult gondolatokkal vetettem véget a beszélgetésnek. Ha anya pszichózisban szenved, akkor miért bocsátották el az orvosai? Még ha valami jogi formaság miatt nem is tudták őt visszatartani, értesíteniük kellett volna apát, mégsem voltak rá hajlandók, ellenséges erőként kezelték, és nem a kórházból segítettek anyának megszökni, hanem előle. Más emberek szemében nyilván normálisnak tűnik. A légitársaság személyzete jegyet adott el neki, a biztonságiak átengedték a repülőtéri ellenőrzésen – senki sem állította meg. Azon kezdtem tűnődni, vajon mit írhatott a falakra, és közben képtelen voltam kiverni a fejemből azt a képet, amit anya küldött nekem e-mailben, és amely apát ábrázolta egy idegennel való diskurálás közben.

Daniel!

A képernyő frissült, anya gépe leszállt. Az önműködő ajtó kinyílt, én pedig előrefurakodtam a korláthoz, és a poggyászok címkéit silabizáltam. Nemsokára elkezdtek szivárogni a göteborgi utasok. Először a cégvezetők érkeztek, és a laminált műanyag táblákat keresték a nevükkel, őket a házaspárok követték, aztán a családok, magasra halmozott, terjedelmes poggyászokkal. Anyának se híre, se hamva, pedig fürge járású volt, és pedig nem tudtam elképzelni, hogy poggyászt adott volna fel. Egy idősebb férfi haladt el lassan mellettem, nyilván az utolsó göteborgi utasok egyike. Komolyan fontolóra vettem, hogy felhívom apát, és elmondom neki, hogy valami balul ütött ki. Aztán a hatalmas ajtó sziszegve megnyílt, és anya lépett át rajta.

A szemét lesütötte, mintha elhullajtott kenyérmorzsák nyomát követné. A vállán viharvert bőrtáska lógott degeszre tömve, a vállszíj csak úgy feszült tőle. Még sosem láttam – nem az a fajta volt, amit anya normális esetben megvásárolt volna. Akárcsak a válltáskáján, a ruháján is a ziláltság jelei mutatkoztak. A cipője csupa karcolás. A nadrágja térd körül meggyűrődve. A blúzáról egy gomb hiányzott. Anya hajlamos volt túlöltözni – csinosan járt étterembe, csinosan járt színházba, csinosan járt munkába, még ha nem is volt rá semmi szükség. Apával volt egy kertészeti árudájuk London északi részén, az impozáns fehérstukkós házak közé ékelődött T alakú földterület egy darabkáján, amit a 70-es évek elején vásároltak, amikor Londonban még olcsók voltak a telkek. Amíg apa szakadt farmerekben, ormótlan bakancsokban meg bő pulóverekben járt, és kézzel sodort cigarettát szívott, addig anya saját kezűleg keményített fehér blúzokat, télen gyapjú-, nyáron pamutnadrágokat válogatott. A vásárlók nem is hagyták szó nélkül makulátlan irodai öltözékét, és azon ámuldoztak, hogy tud olyan tiszta maradni, amikor a fizikai munkából ugyanúgy kiveszi a részét, mint apa. Amikor kérdezték, ő csak nevetett, és ártatlanul a vállát vonogatta, mintha azt mondaná: „Fogalmam sincs!” Ám mindez kiszámított dolog volt. A hátsó szobában mindig voltak váltóruhái. Azt mondogatta, hogy neki, mint az üzlet arcának, fontos fenntartania a látszatot.

Hagytam, hadd menjen el mellettem, kíváncsi voltam, vajon észrevett-e. Szemlátomást soványabb volt, mint amikor áprilisban elbúcsúztunk, egészségtelenül sovány. A nadrág lötyögött rajta, egy fabábura emlékeztetett, amelyen formátlanul csüng a ruha. Mintha nem is lettek volna természet adta idomai, inkább tűnt sietős vonalrajznak, mint hús-vér embernek. Nedvesnek látszó rövid, szőke haja szorosan, fénylőn hátra volt simítva, nem viasszal vagy zselével, hanem vízzel. Leszállás után nyilván beugrott egy mosdóba, és igyekezett rendbe hozni a külsejét, gondoskodván róla, hogy minden haja szála a helyén legyen. Rendesen fiatalos megjelenésű arca az elmúlt pár hónapban megöregedett. Akárcsak a ruháján, a bőrén is a ziláltság jelei mutatkoztak. Két orcáján sötét foltok éktelenkedtek. Szeme alatt a ráncok hangsúlyosabbakká váltak. Ezzel szemben vizenyős kék szemei mintha fényesebben ragyogtak volna, mint valaha. Ahogy a korlátot megkerültem, az ösztöneim azt súgták, ne érjek hozzá, mert félő volt, hogy netán elsikítja magát.

– Anya.

Ijedten nézett fel, de amikor meglátta, hogy én vagyok az – a fia –, diadalmasan elmosolyodott: – Daniel.

Ugyanúgy ejtette a nevemet, mint régen, amikor büszkévé tettem – csöndes, mélységes boldogsággal. Amikor összeölelkeztünk, arcát oldalt megpihentette a mellkasomon. Miután elhúzódott, megfogta a kezemet, én pedig a hüvelykujjam begyével lopva megvizsgáltam az ujjait. Repedezett volt a bőre. A körmei töredezettek, ápolatlanok.

Azt suttogta: – Vége. Biztonságban vagyok.

Gyorsan megállapítottam, hogy vág az esze, de akkor észrevette a bőröndömet: – Az meg minek?

– Tegnap este apa azzal hívott fel, hogy kórházban vagy…

Félbeszakított: – Ne hívd kórháznak. Az egy elmegyógyintézet volt. Bedugott a bolondokházába. Azt mondta, ott a helyem, olyan emberek mellett, akik üvöltenek, mint az állatok. Aztán felhívott, és neked is elmondta ugyanezt. Hogy anya megőrült. Nem így van?

Nem siettem el a választ, mert nehezemre esett alkalmazkodni a provokatív dühéhez.

– Épp Svédországba készültem repülni, amikor felhívtál.

– Szóval elhitted neki?

– Miért ne hittem volna?

– Erre számított.

– Mondd el, mi folyik itt.

– Nem itt. Nem ennyi ember között. Tisztességesen kell végigcsinálnunk, az elejétől fogva. Becsületesen kell eljárni. Kérlek, ne kérdezz semmit, jó? Még ne.

Volt valami szertartásosság abban, ahogy beszélt, egyfajta eltúlzott udvariasság, minden szótagot túlartikulált, minden hangsúlyt lekerekített.

Beleegyeztem: – Nem kérdezek semmit.

Hálásan megszorította a kezemet, és lágyabb hangon így szólt: – Vigyél haza.

Angliában neki már nem volt háza. Eladta, és áttelepült egy tanyára Svédországban, egy tanyára, amit végső, legboldogabb otthonának szánt. Csak feltételezni tudtam, hogy az én lakásomra gondol, Mark lakására, egy férfiéra, akiről még csak nem is hallott.

Markkal már beszéltem, miközben arra vártam, hogy anya gépe leszálljon. Riadalommal töltötte el az események ilyetén fordulata, különösön az a tény, hogy nem lesz orvos, aki felügyelne anyámra. Egyedül leszek. Mondtam neki, hogy majd hívom, és tájékoztatom a fejleményekről. Azt is megígértem neki, hogy telefonálok apának, csakhogy anyával az oldalamon nem nyílt alkalmam a hívásra. Nem mertem egyedül hagyni, és attól is féltem, hogy ha kerek perec visszamondok mindent apának, még a végén partizánnak fogok látszani, amit nem kockáztathattam; hátha bizalmatlanná válik velem szemben, vagy ami még rosszabb, esetleg el is menekül előlem, ami sose jutott volna eszembe, ha apa nem említi. Ettől az eshetőségtől megrémültem. Kezemet a zsebembe csúsztattam, és elnémítottam a telefonomat.

Anya szorosan mellettem maradt, amíg jegyet váltottam a belvárosba. Azon kaptam magam, hogy sűrűn méregetem, és közben mosolygok, így próbálván elkendőzni a tényt, hogy szigorú megfigyelés alatt áll. Időnként megfogta a kezemet, amit utoljára gyerekkoromban csinált. Az volt a stratégiám, hogy a lehető legsemlegesebben fogok viselkedni, nem feltételezek semmit, készen állok rá, hogy részrehajlás nélkül végighallgassam a történetét. Olyan történetesen még egyszer sem fordult elő, hogy anya vagy apa pártját fogjam, egyszerűen azért, mert soha nem hoztak olyan konfliktushelyzetbe, amelyben kénytelen lettem volna állást foglalni. Mindent összevéve közelebb álltam anyához, de csak mert ő nagyobb szerepet játszott a mindennapjaimban. Apa mindig is megelégedett azzal, hogy elfogadja anya véleményét.

Amikor vonatra szálltunk, anya a kocsi hátuljában keresett magunknak ülést, és rögtön le is kucorodott az ablakhoz. Rájöttem, hogy onnan nyílik a legjobb kilátás. Senki sem tud csak úgy odalopakodni hozzá. A válltáskát az ölébe vette, és szorosan megmarkolta – mint valami életbe vágóan fontos csomagot szállító futár.

Azt kérdeztem: – Ez mindened?

Ünnepélyesen megpaskolta a táska tetejét.

– Ez itt a bizonyíték arra, hogy nem vagyok őrült. Eltitkolt bűntények bizonyítékai.

Szavai annyira elrugaszkodtak a mindennapi élettől, hogy idegenül csengtek a fülemben. Pedig a legkomolyabban ejtette ki őket.

Azt kérdeztem: – Megnézhetem?

– Nem itt.

Ujját a szája elé emelte, jelezvén, hogy nyilvános helyen nem szabad beszélnünk erről a témáról. Már maga a gesztus is különös és szükségtelen volt. Több mint fél órája voltunk együtt, mégsem tudtam eldönteni, milyen elmeállapotban van. Arra számítottam, hogy rögvest tudni fogom. Megváltozott, fizikailag és személyiségét tekintve is. Azt viszont lehetetlenség volt megállapítani, hogy ezeket a változásokat vajon valóságos esemény váltotta ki, vagy az a bizonyos esemény kizárólag a fejében játszódott le. Sok minden függött attól, hogy mit varázsol elő abból a táskából – sok minden függött a bizonyítékoktól.

Ahogy megérkeztünk a Paddington állomásra, és már szálltunk volna le, anya, akit heves és hirtelen támadt félelem kerített a hatalmába, megragadta a karomat.

– Ígérd meg, hogy elfogulatlanul fogsz végighallgatni mindent, amit mondok. Csak annyit kérek, hogy légy elfogulatlan. Ígérd meg, hogy megteszed, ezért jöttem hozzád. Ígérd meg!

A kezére tettem a kezemet. Reszketett, attól félt, hogy esetleg nem állok melléje.

– Ígérem.

A taxi hátuljában, ahol úgy szorongattuk egymás kezét, akár a szökevény szerelmesek, megcsapott a lehelete szaga. Átható fémes illat volt. Reszelt acél jutott róla az eszembe, ha létezik egyáltalán ilyen szag. Láttam, hogy az ajkait vékony kék vonal szegélyezi, mintha rendkívüli hideg csípte volna meg. Anya a gondolataimat követve kinyitotta a száját, és kinyújtotta a nyelvét, hogy nézzem meg. A hegye fekete volt, mint a polip tintája. Azt mondta: – Méreg.

Mielőtt kétségbe vonhattam volna a döbbenetes állítást, megrázta a fejét, és a taxisofőrre mutatva emlékeztetett, hogy diszkréció volt a kívánsága. Kíváncsi voltam, az orvosok miféle vizsgálatokat végeztek Svédországban, és miféle mérget találtak, ha találtak egyáltalán. De legelsősorban is arra voltam kíváncsi, hogy anya vajon kit gyanúsít azzal, hogy megmérgezte.

A taxi megállt a ház előtt, ahol laktam, mindössze pár száz méternyire attól a helytől, ahol előző este az ennivaló kiesett a kezemből. Anya még sosem járt nálam, visszatartotta a tiltakozásom, miszerint kínos dolog úgy fogadni a szüleimet, hogy másokkal osztozom egy lakáson. Nem is tudom, miért vettek be egy ilyen gyöngécske hazugságot, mint ahogy azt sem, hogy nekem hogy volt gyomrom hozzá, hogy kiejtsem a számon. Most viszont egyelőre a magam számára kreált sztori szerint fogok viselkedni, nem óhajtván anyát a saját meglepetéseimmel mellékvágányra terelni. Ahogy a ház belsejébe kalauzoltam, már csak megkésve eszméltem, hogy akinek szeme van, azonnal észreveszi, hogy csak az egyik hálószoba van használatban. A másikat dolgozószobának rendeztük be. Kinyitottam a bejárati ajtót, és előrecsörtettem. Anya mindig levette a cipőjét, ha belépett egy lakásba, így aztán elég időm maradt arra, hogy becsukjam a háló- meg a dolgozószoba ajtaját. Visszamentem: – Meg akartam nézni, nincs-e valaki itthon. De tiszta a levegő, egyedül vagyunk.

Anya elégedett volt. De azért a két becsukott ajtó előtt megtorpant. Ő maga akart meggyőződni a dologról. Átkaroltam, és miközben felvezettem az emeletre, így szóltam: – Ígérem, hogy csak mi ketten leszünk.

Mark lakásának szívében, az egyterű konyha-nappaliban megállva anyát első pillantásra elbűvölte az otthonom. Mark mindig is minimalistaként jellemezte az ízlését, és a város látképére bízta, hogy karaktert kölcsönözzön a helynek. Amikor beköltöztem, alig volt benne bútor. A lakás távolról sem volt stílusos, inkább üresnek és szomorúnak éreztem. Mark ott aludt, ott evett, de nem ott élt. Aztán apránként javasoltam ezt-azt. A holmiját nem muszáj elrejtenie. A dobozokat ki lehet pakolni. Figyeltem, ahogy anya feltűnő pontossággal végigköveti a hatásomat. A polcról levett egy könyvet, amit még tőle kaptam ajándékba.

Kiböktem: – Nem az enyém ez a hely.

Évek óta hazudtam, készségesen és könnyedén, ma azonban úgy fájtak a hazugságok, mint amikor az ember kificamodott bokával fut. Anya megfogta a kezemet, és így szólt: – Mutasd meg a kertet.

Mark azt a céget bízta meg a tetőkert tervezésével és telepítésével, amelyiknek én is dolgozom. Azt állította, hogy eleve így akarta, pedig szívességet tett nekem, a patronálásnak egy formája volt ez. A szüleim csöndesen mindig is csalódásnak élték meg a pályaválasztásomat, mert azt hitték, hogy én majd valami máshoz fogok kezdeni, mint ők. Tizenhat évesen mindketten otthagyták az iskolát, én viszont egyetemre jártam, hogy aztán többé-kevésbé ugyanannál a munkánál kössek ki, amit ők is végeztek világéletükben, azzal a különbséggel, hogy az enyémre rányomták egy egyetemi fokozat pecsétjét, meg hogy húszezer fontnyi adóssággal indultam neki az életnek. Csak hát az egész gyerekkoromat növények meg virágok között töltöttem, a szüleimtől tehetséget örököltem az ültetéshez, a munka pedig, amikor már kentem-vágtam, boldoggá tett. Amikor odafönt üldögéltem a tetőn, és a sok növény közül végignéztem Londonon, könnyedén el tudtam felejteni, hogy valami nincs rendjén. Szerettem volna örökké így maradni, fürödni a napfényben, megkapaszkodni a csöndben. Most viszont azt vettem észre, hogy anyát nem is a kert érdekli; a tető elrendezését méricskélte, a tűzkijáratokat, felderítette a menekülési útvonalakat. Nagyfokú türelmetlenség söpört rajta végig, és az órájára nézett.

– Nincs sok időnk.

Azt indítványoztam, hogy együnk, mielőtt meghallgatnám az ő verzióját az eseményekről. Anya udvariasan elhárította, mert sietni akart.

– Annyi mindent kell mondanom neked.

Én erősködtem. Az egyetlen cáfolhatatlan igazság az volt, hogy lefogyott. Képtelen lévén kideríteni, hogy mikor evett utoljára – anya kerülte ezt a témát –, nekiálltam, hogy banánból, eperből meg egy kis hazai mézből turmixot keverjek neki. Ő csak állt, és figyelte, ahogy dolgozom.

– Megbízol bennem, igaz?

Az ösztönei rendkívüli figyelmet és fokozott gyanakvást parancsoltak, csak azokat a gyümölcsöket engedte felhasználnom, amelyeket már megvizsgált. Bizonyítandó, hogy az összeturmixolt gyümölcs biztonságos, belekóstoltam, mielőtt odaadtam neki a poharat. Épp hogy csak belenyalt. Elkapta a pillantásomat, és megértette, hogy ez lesz a próbája az elmeállapotának. A viselkedése megváltozott, sietős, hosszú kortyokban kezdett inni. Amikor az itallal végzett, kijelentette: – A mosdóba kell mennem.

Attól féltem, hogy ki fogja hányni, de ahhoz mégse ragaszkodhattam, hogy vele tartok.

– Odalent van.

Ahogy kiment a konyhából, magához ölelte a válltáskát, amely még mindig ott lógott az oldalán.

Elővettem a telefonomat, amely legalább harminc nem fogadott hívást jelzett apától. Felhívtam, és azt suttogtam: – Apa, itt van, biztonságban. Nem beszélhetek…

Közbeszólt: – Várj! Figyelj ide!

Kockázatos volt így beszélni vele, ideges voltam, hogy rajtakapnak. Megfordultam, mert közelebb akartam menni a lépcső tetejéhez, ahonnan meghallhatom, ha anya visszafelé tart. De már ott is volt, a szoba szélén, és engem nézett. Ilyen gyorsan nem végezhetett a fürdőszobában. Biztosan hazudott, a maga módján próbára tett, hogy lássa, mire használom fel az időt. Ha ez vizsga volt, akkor én elbuktam. Úgy meredt rám, ahogy tőle még sosem láttam. Már nem a fia voltam, hanem egy fenyegetés – ellenség.

Két tűz közé szorultam.

Anya így szólt: – Ő az, igaz?

A szertartásosságnak nyoma sem maradt – vádló és támadó volt. Apa a háttérből meghallotta a hangját: – Ott van?

Mozdulni sem bírtam, megbénított a döntésképtelenség, a telefon a fülemhez szorítva – a szemem anyán.

Apa így szólt: – Daniel, erőszakossá válhat.

Apa szavai hallatán megráztam a fejem – nem, ezt nem hiszem el. Anya soha életében nem bántott senkit. Apa téved. Vagy hazudik.

Anya előrelépett, és a telefonra mutatott: – Ha még egy szót szólsz hozzá, én elmegyek.

Apa hangja még mindig hallható volt, amikor bontottam a hívást.

Mintha csak valami fegyvert szolgáltatnék be, úgy nyújtottam anya felé a készüléket. A hangom remegett, ahogy előhozakodtam a mentségemmel: – Megígértem apának, hogy felhívom, ha megérkezel. Csak hogy tudja, biztonságban vagy. Ahogy neked is megígértem, hogy meghallgatlak. Anya, kérlek, üljünk le. El akartad nekem mondani a történetedet. Én pedig meg akarom hallgatni.

– Az orvosok megvizsgáltak. Ezt is elmondta? Megvizsgáltak, meghallgatták a történetemet, és elengedtek. A szakemberek nekem hittek. Nem neki.

Elindult felém, nyújtotta a táskáját – az ő bizonyítékát. Miután kaptam még egy esélyt, a szoba közepén találkoztunk, és ott megfogtam a repedezett bőrt. Anyának minden akaraterejére szüksége volt, hogy elengedje. Meglepett, hogy milyen nehéz. Amikor a táskát az ebédlőasztalra tettem, megint apa hívott, a kijelzőn megjelent a képe. Anya meglátta az arcát.

– Fel is veheted. Vagy nyisd ki a táskát.

A telefonra ügyet sem vetve egyik kezemet a táskára tettem, és lefelé nyomtam, hogy kicsatoljam; a bőr nyikorgott, ahogy a leffentyűt hátrahajtottam, és belenéztem.

2

Anya benyúlt a táskába, elővett egy kis púderes tükröt, és úgy mutatta meg a tükörképemet, mintha az lenne az első számú bizonyítéka. Fáradtnak látszottam, ám anyának más észrevétele volt.

Félsz tőlem, látom rajtad. Jobban ismerem a te arcodat, mint a sajátomat, és ha ez ostoba-szentimentális túlzásnak hangzik is, vedd figyelembe, hogy hányszor töröltem le a könnyeidet, hányszor láttalak mosolyogni. Daniel, annyi éven át egyszer sem néztél rám így…

Nézd meg magad!

De nem szabad felizgatnom magam. Nem a te hibád. Engem megvádoltak, nem azzal, hogy bűnöző vagyok, hanem hogy elmebeteg. Te ösztönösen az apád oldalán állsz. Nincs értelme tagadni, őszintének kell lennünk egymáshoz. Többször is rajtakaptalak, ahogy idegesen bámulsz rám. Az ellenségeim azt állítják, hogy veszélyt jelentek önmagamra és másokra, még rád is, fiam. Ennyire lelkiismeretlenek, tönkreteszik életem legbecsesebb kapcsolatát, készek bármit elkövetni, csak hogy engem megállítsanak.

Hadd emlékeztesselek itt gyorsan arra, hogy a mentális beszámíthatatlansággal való gyanúsítgatás évszázadok óta jól bevált módszere a nők elhallgattatásának, olyan fegyver, amellyel megrágalmazhattak bennünket, valahányszor a durva bánásmód ellen küzdöttünk, vagy bátran szembeszálltunk a hatalommal. Ezzel együtt elismerem, hogy a külsőm riasztó. A karom csontsovány, a ruhám rongyos, a körmeim töredezettek, a leheletem bűzös. Világéletemben arra törekedtem, hogy szalonképesen nézzek ki, ma viszont, ahogy végigmértél a repülőtéren, azt gondoltad…

– Ez beteg!

Tévedés. A gondolkodásom tisztább, mint valaha.

Meglehet, időnként szokatlannak érzed majd a hangomat. Talán úgy véled majd, hogy ez nem én is vagyok. Csakhogy nem várhatod el tőlem, hogy hétköznapi könnyedséggel beszéljek, amikor olyan komoly következményei lehetnek annak, ha nem sikerül meggyőznöm téged. Mint ahogy azt sem, hogy előreszaladjak a leggyalázatosabb incidensekig, és röpke pár szóban mondjam el, mi folyik itt. Ha röviden körvonalazom, az sok lenne neked egyszerre. Csak a fejedet csóválnád, meg a szemedet forgatnád. A sommázat nem elég. Olyan szavakat fogsz hallani, mint „gyilkosság” meg „összeesküvés”, amiket nem fogsz elhinni. Nem, nekem egyenként kell felsorakoztatni a részleteket. Látnod kell, hogyan illenek egymáshoz a darabok. A teljes kép híján őrültnek tartanál. Úgy bizony. Betessékelnél valami Viktória korabeli elmegyógyintézetbe London valamelyik eldugott zugában, és közölnéd az orvosokkal, hogy baj van a fejemmel. Mintha én lennék a bűnöző, mintha én lennék az, aki borzasztó dolgokat művelt, addig tartanának bezárva, amíg már olyan kétségbeesetten szeretnék szabadulni, amíg már annyira elbódítanának a gyógyszereikkel, hogy kijelenteném, szemenszedett hazugság minden, amit most mondani akarok neked. Azt figyelembe véve, hogy micsoda hatalmad van fölöttem, félnem kellene tőled. És nézz rám, Daniel, nézz csak rám! Félek.

3

Nem annyira közönséges beszéd volt ez, mint inkább elszabadult szavak. Az anya elméjében feltorlódott mondatok egymás hegyén-hátán buktak ki, sebesen, de sosem kontrollálatlanul. Igaza volt: mintha nem is ő lett volna – a beszéde emelkedett volt, egyszerre furcsa és lenyűgöző. A hangja időnként ítélkezőn, máskor meghitten csengett. Nem így beszélt a repülőtéren, sem hazafelé a vonaton. Intenzitás és lázas terjengősség tekintetében semmihez sem hasonlított, amit addig tőle hallottam. Sokkal inkább előadás volt, semmint beszélgetés. Vajon anya tényleg félt tőlem? A keze persze remegett, ahogy a tükröt az asztalra tette, nem vissza a táskába, jelezvén, hogy egyenként fog sort keríteni a tartalmára. Ha addig nem féltem is, most már igen. Bizonyos fokig nyilván azt reméltem, hogy majd valami egyszerű megoldást fogunk tudni találni ebben a szobában, négyszemközt, orvosok és nyomozók bevonása nélkül – valami csöndes befejezést, puha landolást, szelíd visszatérést addigi életünkhöz. Csakhogy anya annyira fel volt spannolva, hogy vagy nagyon beteg volt, vagy tényleg valami szörnyűség történt Svédországban, ami ezt kiváltotta belőle.

Rengeteg minden múlik azon, hogy hiszel-e nekem, több, mint amennyit tisztességes lenne a nyakadba zúdítani. Elismerem, ekkora tét mellett csábító lenne visszaélni a kapcsolatunkkal, és az érzelmeidre apellálni. Mégsem teszem, mert az én esetemnek magában kell megállnia, a tények által megtámogatva, nem pedig az irántam való rajongásod által aládúcolva. Ezért ne is úgy gondolj rám, mint az anyádra, hanem csak mint Tildére, a vádlóra…

Ne izgasd fel magad! Légy objektív. Ma ez az egyetlen kötelességed.

Végig azt fogod majd kérdezni, hogy lehet az, hogy Chris, ez a kedves, nyájas ember, a te kitűnő apád ilyen súlyos állítások középpontjába került. Vedd figyelembe a következőket. Van egy jellemgyengesége, amit mások manipulálni tudnak. A konfliktusoknál jobban szereti a kompromisszumot. Könnyen beadja a derekát. Fogékony a határozott véleményekre. És neki is ugyanolyan vágyai vannak, mint mindenki másnak. Úgy hiszem, tévútra vezették, főleg egyvalaki manipulálta – egy gazember.

4

Apa olyan ember volt, aki ismerte minden egyes növény és virág nevét, olyan ember, aki sosem emelte meg a hangját, olyan ember, aki imádott az erdőben kószálni – a gyanúsítás, hogy gaztetteket vitt véghez, valahogy nem illett a képbe. Anya megérezte a habozásomat, és lenyűgöző érzékenységgel reagált rá:

Kételkedsz a szóban?

Gazember.

Szerinted valószerűtlenül hangzik?

Pedig a gazemberek valóságosak. Közöttünk járnak-kelnek. Ott vannak minden utcában, minden közösségben, minden otthonban – minden tanyán.

Mi az, hogy gazember? Olyasvalaki, akit semmi sem állít meg abban, hogy elérje, amit akar. Nem ismerek más szót arra az emberre, akire én gondolok.

Ebben a táskában azoknak a bizonyítékoknak egy része van, amelyeket a nyáron gyűjtöttem össze. Több is volt, de ilyen lóhalálában csak ennyit tudtam kicsempészni Svédországból. Az lesz a legjobb, ha kronológiai sorrendben megyünk végig az egyes bizonyítékokon, kezdve ezzel…

5

Anya a táska elülső zsebéből egy olyan fekete bőrkötéses filofaxot emelt ki, amilyenek húsz évvel azelőtt voltak népszerűek. Papírok, fényképek és újságkivágások voltak benne.

Eredetileg ebbe akartam papírra vetni a gondolataimat, de aztán kiderült, hogy ez életem legfontosabb szerzeménye. Ha belelapozol, látni fogod, hogy hónapról hónapra egyre több jegyzetet készítettem. Nézd csak meg az áprilisi oldalakat, akkor érkeztem meg a tanyára. Csak itt-ott van némi firkantás. Vesd őket össze a júliussal; három hónappal később már minden egyes sorban betűk szoronganak. Ennek a mappának a segítségével derítettem ki, hogy mi folyik körülöttem. Ez lett a társam, a párom a nyomozásban. Nem számít, mások mit mondanak, a tények itt vannak leírva közvetlenül az események megtörténtekor, vagy legfeljebb pár órával később. Ha elemezni lehetne a tinta öregedését, akkor a bűnügyi szakértők is alátámasztanák az állításomat.

Időnként majd meg fogok állni, hogy a tévedések elkerülése végett belenézzek a jegyzetekbe. A művészi szabadságnak itt semmi helye. Ha egy bizonyos részletre képtelen vagyok visszaemlékezni, és leírva sincs, nem fogom megpróbálni kitölteni az űrt. Muszáj elhinned, hogy szó szerint minden úgy igaz, ahogy elmondom. Akár egyetlen ártatlan hangulatfestő szóvirág sem megengedhető. Például nem fogom azt állítani, hogy a fák tetején madarak daloltak, hacsak nem vagyok benne biztos. Ha azt gyanítod, hogy kiszínezem a dolgokat, nem pedig a valóban megtörtént eseményekkel kapcsolatos puszta tényeket adom elő, máris csorbát szenved a szavahihetőségem.

Végül hadd tegyem még hozzá, hogy bármit megtennék, hogy az utóbbi hónapok zűrjei kizárólag az én tudatomban létezzenek. Istenem, milyen egyszerű lenne a magyarázat. Az elmegyógyintézeti borzalom és a megaláztatás, hogy az embert fantasztának bélyegzik, potom ár lenne, ha mindez azt jelentené, hogy a bűntények, amelyeket leírni készülök, valójában sosem történtek meg.

6

Mindeddig álltunk, a táska pedig az asztalon hevert. Anya intett, hogy üljek le, jelezvén, hogy beszámolója hosszúra fog nyúlni. Szót fogadtam, helyet foglaltam vele szemben; a táska kettőnk közt maradt, mintha csak egy pókerjátszma tétje lenne. Anyám a naplót tanulmányozta, figyelmét összpontosítva az odavágó bejegyzést kereste. Egy pillanatra visszautaztam az időben a számtalan alkalmak egyikéhez, amikor lefekvéskor olvasott nekem, és elszomorított a gyerekkori emlékek békessége és a most érzett aggodalom között feszülő ellentét. Talán úgy tűnhettem, mint akiben nincs meg a kíváncsiság vagy a bátorság, pedig a legszívesebben azért rimánkodtam volna, hogy ne kezdjen el olvasni.

Utoljára a búcsúpartink napján láttál engem. Április 15-én. Búcsúzóul megöleltük egymást a mellett az öreg fehér furgon mellett, amelyet megpakoltuk minden e világi holminkkal. Azon a napon mindenki emelkedett hangulatban volt, rengeteget nevettünk – boldog nap volt, igazán boldog, komolyan mondom, életem egyik legboldogabb napja. Most viszont már az a boldogság is vita tárgya. Utólag visszatekintve Chris azt állítja, hogy én Svédországban a tökéletes életet hajszoltam, és a tudatomban rés nyílt a várakozások meg a valóság között, egy rés, amely hónapról hónapra egyre csak szélesedett, és ebből a csalódottságomból született meg az a meggyőződés, hogy a paradicsom helyett az ott a romlottság és az emberi becstelenség pokla. Csábító érvelés. Pedig hazugság, méghozzá ügyes hazugság, mert a nevetés ellenére mindenki másnál jobban tisztában voltam az előttünk álló nehézségekkel.

És most jöjjön az, amiről nem tudsz, Daniel. Le vagyunk égve. A családunknak egy fillérje sincs. Semmi. Azt te is tudtad, hogy a recesszió idején nehézségekkel küszködtünk. Jóval nagyobb volt a baj, mint amit bevallottunk. A vállalkozásunk romokban hevert. Azért kellett téged becsapnunk, mert Chrisszel együtt zavarban voltunk, és nem akartuk, hogy pénzt ajánlj. Hadd legyek őszinte – a mai nap az őszinteségé, semmi másé –, szégyelltem magam. És még most is szégyellem magam.

7

A hír hallatán első, zűrzavaros reakcióm a szégyenkezés, a szomorúság és a döbbenet volt. De leginkább a hitetlenkedés. Egyszerűen nem tudtam róla. Még csak nem is gyanítottam. Hogy lehet az, hogy ennyire nem sejtettem semmit a körülményeikről? Már éppen fel akartam tenni anyának a kérdést, de ő megérezte, hogy félbe szándékozom szakítani, ezért megérintette a kézfejemet, hogy megállítson.

Hadd fejezzem be.

Kérlek.

Egy perc, és beszélhetsz.

A könyvelés mindig az én dolgom volt. Harminc éven át biztos kézzel kormányoztam a hajót. Jól elvoltunk. A kertészeti áruda sosem hozott túl sok pénzt a konyhára. De mi nem a gazdagságra hajtottunk. Imádtuk a munkánkat. Ha pár évig nem is nyaraltunk külföldön, egy-egy napra azért mindig leugrottunk a tengerpartra. Mindig megéltünk valahogy. Az adóssággal csínján bántunk, a rezsit alacsonyan tartottuk, és értettük a dolgunkat. A vásárlóink hűségesek voltak. Túléltük még a városszéli olcsó kertészeti áruházak megnyitását is.

Te már nem otthon laktál, amikor a postás azt a levelet hozta az egyik ingatlanügynökségtől. Abban közölték velünk a mi aprócska kertészeti árudánk valódi értékét. Hihetetlen volt. Álmodni sem mertem akkora gazdagságról. Mi világéletünkben látástól vakulásig dolgoztunk, növényeket ültettünk, és közben a lehető legkarcsúbb haszonkulccsal dolgoztunk, holott talpunk alatt a föld értéke, anélkül, hogy bármit is tettünk volna, drámai módon olyan magasba szökött, hogy többet ért, mint amennyit munkával valaha is megkerestünk. Chrisszel életünkben először részegített meg bennünket a pénz gondolata. Flancos éttermekből hozattunk vacsorákat. Teljesen megkergültünk. Ahelyett, hogy egyszerűen elárvereztük volna, úgy döntöttem, hogy a telek értéke ellenében több százezernyi hitelt veszek fel. Mindenki szerint értelmes dolog volt. Miért ragaszkodnánk a pénzhez? Az ingatlan olyan, mint valami varázslat: munka nélkül is képes pénzt fialni. A kertészeti árudát elhanyagoltuk, olyan személyzetet alkalmaztunk, akik csak félszívvel végezték azt a munkát, amit mi magunk mindig szívvel-lélekkel csináltunk, és befektetés gyanánt lakásokat vásároltunk. Látszatra Chrisszel közösen hoztuk meg a döntéseket, de tudod, milyen – őt nem érdeklik a számok. Meghúzódott a háttérben. Én keresgéltem a lakásokat. Én választottam ki őket. Fél éven belül már öt lakásunk volt, de tízet céloztunk meg, ami persze csak egy légből kapott szám, mert jobban hangzik, mint a kilenc. Olyasféle kifejezéseket kezdtünk el használni, mint „az ingatlan portfóliónk”. Már a gondolatára is elpirulok. Úgy beszéltünk azokról a