NIKKI ST. CROWE

The Never King

A Sohakirály

A mű eredeti címe: Vicious Lost Boys Series

THE NEVER KING (Book #1)

Fordította: Moldova Júlia

Copyright © 2022 by Nikki St. Crowe

Hungarian Translation © Moldova Júlia 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803132

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

Winnie Darling

Több mint két éve nem járok normális középiskolába, mégis azon kapom magam, hogy még mindig a sztárfocistával hetyegek a terepjárójának az anyósülésén.

Rossz a szexben. Nagyszerű a futballpályán.

Bár a focit szeretném, és a szexet utálnám!

Anthony belém nyomul, én pornósztárfejet vágok, mert tudom, hogy ezt szereti.

Eljátszom neki az orgazmust.

Nem vagyok pornósztár, de egy prostituált lánya vagyok, azt hiszem, az elég hasonló.

– Ó, bassza meg, Winnie. Bassza meg. Ó, bébi! – Puha és nyirkos a keze, ahogy belém markol. Remeg, mint egy kisfiú, hiszen az is.

Egyidősek vagyunk, de évtizedek választanak el minket.

– Bassza meg – mondja, és forró levegőt lehel csupasz mellemre. – Ez annyira kurva jó volt. Jó volt?

Az önbizalomhiány elviselhetetlen. Nem tudom, hogy lefeküdtem-e valaha magabiztos pasival.

Vagy nem is.

Talán csak abban magabiztosak, hogy elvegyenek.

– Csodálatos volt, bébi. Annyira jó vagy a szexben.

Én meg annyira jól tudok hazudni.

Rám mosolyog, még mindig rajta ülök, felnyújtózkodik, és csókot nyom a számra.

Nem érzek mást, csak tompa fájdalmat a testemben, és lüktet a fejem a szemem mögött.

Belül halott vagyok.

És kurvára unatkozom.

És az egyetlen, amire várhatok, hogy elraboljon egy káprázat.

Boldog kibaszott születésnapot nekem!

*

Anthony becipzárazza a farmerját, és hazavisz.

Kibámulok az ablakon, miközben a terepjáró végigszáguld a környéken.

Amikor lehúzódik a járda mellé, én már nyitnám az ajtót, de ő megragadja a karomat, és odahajol hozzám egy csókért.

Vonakodva hagyom neki.

– Jössz a hétvégi bulira? – kérdezi, reménykedőbben, mint szeretném.

Ha odateszed magad a szexben, mindig meghívnak a bulikba. Nagyon sokba.

Mind ugyanolyan. De én szeretem az ismerős dolgokat. Nekem mindig is kevés volt belőlük.

– Írj majd rám – mondom neki, mert nem tudom, hol leszek a hétvégén.

Ma van a tizennyolcadik születésnapom, és minden női felmenőm eltűnt ezen a napon.

Néhányan egy napra, mások egy hétre vagy egy hónapra.

De mindig összetörve térnek vissza, különböző mértékig megőrzött józan ésszel. Nem akarok megőrülni. Szeretem azt, aki vagyok, nagyjából.

Amikor belépek az oldalsó ajtón, anya egyszer csak ott áll előttem.

– Hol voltál, Winnie? Azt hittem, már elvitt téged, és…– A figyelme elkalandozik, majd a legközelebbi ablakhoz rohan, és ellenőrzi a reteszt.

Magában mormog közben.

Kalózok, elveszett fiúk és tündérek.

És ő.

Ébren nem mondja ki a nevét, de éjjel, amikor álmodik, néha felriad, és ezt kiabálja.

Peter Pan.

Anya hétszer került kórházba. Azt mondják, skizofrén, mint a nagymama, a dédnagymama és az összes Darling nő előtte.

Az őrület az örökség, ami vár rám.

– Winnie! – Anya odarohan hozzám, csontsovány keze a csuklóm köré fonódik. A szeme tágra nyílik. –Winnie, mit csinálsz? Gyere be a szobába! – Végigtaszigál a folyosón.

– Még nappal van. És éhes vagyok.

– Értem. Amikor ő… oké, figyelj. – A tekintete elkalandozik, elkomorodik, a szorítása enyhül, a gyomrom összeszorul.

Kérlek, istenem, nem akarom úgy végezni, mint az anyám!

– Jön! – kiabál rám.

– Tudom. – Előveszem a megnyugtató hangomat. – Tudom, hogy jön, de ez a ház védettebb, mint egy bombabiztos óvóhely. Nem hiszem, hogy bárki be tudna jutni.

– Ó, Winnie! – A hangja elakad. – Ő bejut bárhova.

– Ha bárhova be tud jutni, minek bezárni az ablakokat? Vagy miért kellene a szobában maradnom? – Nem törődve az érveimmel átlök a küszöbön.

A „különleges szoba” a rettegés táplálta műalkotás. Az őrület a falakat díszítő durva ecsetvonásokból is kiolvasható. Rúnaszimbólumok graffitije, és még több belőle az ajtótokba vésve.

Az életünkben és a házainkban az úgynevezett boszorkányok, sámánok és vudupapok menete vonult fel, akik anyámnak a védelem titkait árulták. A védelemét tőle.

A nem létező pénzünket költöttük erre.

– Hozok neked valami ennivalót – mondja anya.
– Mit szeretnél?

– Hagyd csak. Tudok…

– Nem! Te maradj a szobában. Maradj a szobában, Winnie!

Visszarohan a folyosón, fehér, lenge ruhája hullámzik mögötte, úgy néz ki, mint egy kísértet. Néhány másodperccel később edények és serpenyők csörömpölését hallom a konyhából, pedig teljesen biztos vagyok benne, hogy nincs semmi olyan itthon, ami egy edénybe kerülhetne.

Ez a tizenkilencedik ház, amelyben élünk.

A házak számát tudom, de a legtöbbre nem emlékszem. És amikor a falak összemosódnak, nehéz bármikor is úgy érezni, hogy otthon vagy.

Anya azt mondta, hogy talán megszabadulhat tőle – Peter Pantől –, ha folyamatosan költözünk. Kevés csomaggal megyünk mindig tovább. Két táskám és egy ládám van, amit Wendy üknagymamámtól örököltem. Kisebb, mint amilyennek kívülről látszik, viszont vagy kétszer olyan nehéz, mint amilyennek lennie kellene.

Úgy tűnik, nem bírom kidobni.

Ez az egyetlen értékesebb tulajdonunk, az egyetlen dolog, amit valódinak tűnik.

A jelenlegi otthonunk egy lepusztult viktoriánus ház, omladozó vakolatú falakkal, kopott és lepattogzott keményfa padlóval, és sok üres szobával. Még kanapénk sincs. A bútorokat túl nehéz továbbvinni.

Végignyúlok a különleges szobám sarkába tolt felfújható ágyon, és felbámulok a plafonra, ahova vérrel festettek egy kanyargó graffitit. Az edinburghi boszorkány volt, azt mondta, csak vérrel lehet.

És az én véremnek kellett lennie.

Talán mindannyian őrültek vagyunk a magunk módján.

*

Anya készít nekem egy mogyoróvajas-lekváros szendvicset, és hoz egy pohár csapvizet.

Nézi, ahogy eszem, minden nyikorgásra összerezzen.

– Mesélj róla – kérem, miközben lehúzom a szendvics héját, és úgy eszem, mint egy hosszú spagettit.

Anya összerezzen.

– Nem tudok.

– Miért nem?

Megkocogtatja a mutatóujjával a halántékát.

Abból, amit eddig megtudtam, úgy gondolja, hogy valamilyen varázslat megakadályozza, hogy részletesen beszéljen róla, így csak foszlányokat kapok. Azt mondta, hogy a mágia újholdkor csökken, de most éppen félidőben járunk.

A dagály és a telihold hozza elő a szörnyeket. A farkasokat, a tündéreket és az elveszett fiúkat. Ezt mondta anya.

– Mit tudsz akkor nekem mondani? – kérdezem tőle.

A szoba sarkában lévő ágyán kuporog a térdét a mellkasához húzva, néhány másodpercre elgondolkodik ezen. Úgy képzelem, hogy valaha gyönyörű volt, de én csak őrültnek ismerem. A haja sötét és erős, mint az enyém, de a sok gyógyszer miatt, amit szed, megritkult. A bőre vöröses, az arca beesett.

A kezén repedezettek a körmök, a szeme alatt karikák sötétlenek. Már nem dolgozik. Rokkantnyugdíjas, de ebből alig tudjuk kifizetni a számlákat. És minél inkább elszigetelődik, annál rosszabbul lesz.

– Emlékszem a homokra – mosolyodik el.

– A homokra?

– Az egy sziget.

– Mi?

– Ahová elvisz.

– És te ott voltál?

Bólint.

– Sohaország a maga módján gyönyörű. – Átkarolja a lábát. – Minden varázslatos, annyi varázslat, hogy érzed a bőrödön, érzed az ízét a nyelved hegyén. Mint a lonc és a felhőbogyó. – Felemeli a fejét, a szeme tágra nyílik. – Tényleg hiányzik nekem a felhőbogyó. Neki meg hiányzik a varázslat.

– Kinek? Peter Pannek?

Bólint.

– Kezdi elveszíteni a hatalmát a sziget szíve felett, és azt hiszi, hogy mi meg tudjuk gyógyítani.

– Miért? – Letépem a szendvics egyik sarkát, összenyomom a kenyeret, egészen szétlapítom. Lekvár spriccel ki a szélén. Próbálom elnyújtani az evést, becsapni a gyomromat, hogy azt higgye, ötfogásos vacsorát kap.

Anya a térdére hajtja az arcát.

– Megszegték az ígéretüket – motyogja. – Megszegték a nekem tett ígéretüket.

– Milyen ígéretet?

– Nem tudom, hogyan állíthatnám meg őt – suttogja anya, meg sem hallva engem. – Nem tudom, hogy ez elég-e.

– Minden rendben lesz –nyugtatom meg. – Nem aggódom.

Semmi sem igazi.

Kivéve az őrületet.

Amiatt aggódom.

Olyan lesz, mint egy villanykapcsoló? Egyik pillanatban még épelméjű vagyok, a másikban már nem? A gondolat, hogy elveszítem az ép eszem, jobban megrémít, mint bármiféle mumus.

*

Amikor anya elalszik, lassan kisurranok a szobából.

Vihar tört ki, villámok világítják meg az ablakot, megnyújtva az árnyékokat az öreg viktoriánus házban.

Kimegyek a folyosóra, majd a fürdőszobába, bámulom magam a tükörben.

Nem ismerek magamra. Olyan, mintha egy idegent néznék. Néha aggódom, hogy ha a tükörképem után nyúlok, nem lesz ott semmi.

Kezdek anyámra hasonlítani.

Üresre csiszolt. Kimerült.

Nem akarok őrült lenni.

És kurvára fáradt vagyok.

A kardigánom lecsúszik a vállamról, megpillantok egy heget. A mennyezetre rajzolt egyik rúnajel.

Visszahúzom a ruhám nyakát.

A gyógyszeres szekrényről hiányzik a fél ajtó, a bal oldala nyitott, látszik a többsornyi gyógyszer.

Válassz, van minden.

Nem akarok őrült lenni.

Egy üveg ibuprofenért nyúlok. Annyit szedtem az évek alatt, hogy már alig enyhít bármin.

A folyosón túl megnyikordul a padló.

Visszarántom a kezem.

Villámlás fénye villan a házban, mennydörgés követi.

Amikor a dörgés elhallgat, hallom, hogy csukódik egy ajtó.

Anya.

Végigrohanok a folyosón, be a szobába, de ő még mindig az ágyon fekszik, és mélyen alszik.

A szívem a torkomban dobog.

Egy újabb deszka nyikorog.

Talán valaki betört, mert azt hitte, hogy a ház elhagyatott? Alig tudjuk kifizetni a lakbért, esélyünk sincs rá, hogy egy ekkora ház rezsijét álljuk. Alig használjuk a villanyt.

Lassan becsukom magam mögött a szoba ajtaját, és a helyére csúsztatom a reteszt. Nincsenek fegyvereink, semmi, aminek gyakorlati haszna lenne. Minden pénzünket haszontalan varázslatokra költöttük.

Visszatartott lélegzettel összeszorítom a fogam.

A kilincs elfordul.

Lassan hátrálok.

Már elkezdődött? Már elment az eszem?

Mennydörgés hasít az égbe.

A zár varázsütésre kinyílik, és egy csizma benyomja az ajtót.

A zsanérok nyikorognak.

Újra anyára nézek. Vajon több igazság volt a történeteiben, mint amit hajlandó voltam elhinni?

Ez nem lehet.

Vagy igen?

Anya felriad.

– Kicsim, hány óra…

– Csss! – Odasietek mellé, és megrázom.

De már késő. Az ajtó nyitva, és ő megjelenik.

Kurvára nem kapok levegőt.

Egyértelműen hallani az öngyújtó kattanásának hangját, majd a fémkerék súrlódó pörgését. A láng felcsap, fényt vet az arcára, miközben meggyújtja a cigaretta végét.

Az ujjain az ezüstgyűrűk visszaverik a láng fényét. Sötét tetoválások borítják a kezét. A csuklóján több zsinór és bőrszíj. Magas, széles vállú, hosszú kabátot visel, merev gallérja kiemeli erős állkapcsát. Bár az alakja nem látszik a kabát alatt, már a bicepszének puszta körvonalából is látom, milyen izmos.

Amikor elhúzza a cigarettát a szájáról, nem tehetek róla, de gyors pillantással követem a kezén kígyózó ereket.

Céltudatosan fújja ki a füstöt.

– Meredith – mondja –, milyen rég találkoztunk.

Anya lélegzete elakad mellettem.

Ez tényleg megtörténik?

– Nem kaphatod meg! – kiabálja.

– Úgysem tudnál megállítani.

A szívem a torkomba ugrik.

– Kérlek – feleli anya.

A férfi nagyot szív a cigarettából, a parázs fényesen ég. Hallom, ahogy a dohány serceg, a füst az arca körül gomolyog.

A bennem repdeső érzéstől azonnal bűntudatom támad.

Hirtelen éberebbnek érzem magam, mint évek óta bármikor.

Ebben a pillanatban semmi mást nem kellene éreznem, csak rettegést.

Ez a valóság. Anya igazat mondott.

– Kérlek – ismétli most.

– Nincs idő könyörögni, Merry.

Az első lépést megteszi, átlép a küszöbön. Ennyit az óvó varázslatokról.

Beszívom a levegőt, és megpróbálom elfojtani a szívem szapora dobogását.

Valahogyan, egy szempillantás alatt átlépte a köztünk lévő távolságot.

A ruhámba markol, talpra ránt.

– Lehet a könnyebb vagy a nehezebb út, Darling. Melyik legyen?

Horkantok, próbálom lenyelni a torkomban hirtelen nőtt gombócot.

Figyeli, ahogy ezt csinálom, nézi, ahogy a nyelvem előbújik, és megnyalom az ajkamat.

A borzongató érzés egyre lejjebb süllyed, a bűntudat elhatalmasodik és kihűl.

Ő az anyám életre kelt városi legendája, és nem tudom, mit kezdjek vele most, hogy itt van.

– Három másodperced van, hogy dönts – közli velem.

Az arcán nincs nyoma elkeseredettségnek, de mégis érzem. Mintha már milliószor lefolytatta volna ezt
a beszélgetést, és mindig csalódna a végkifejletben.

Anya feláll mellettünk, az engem szorító kezet püföli, de a férfi gyors, szinte túl gyors, hogy a tekintet követni tudja, eldobja a cigarettát, és a torkánál fogva megragadja anyát.

– Ne – mondja könnyedén. – Ne nehezítsd meg a kelleténél jobban! – Visszafordul felém. – Gyerünk, Darling. – Már közel került az arca az arcomhoz, fehér foga csillog a holdfényben.

Szinte túl szép, túl álomszerű.

Talán máris őrült vagyok.

És ha őrült vagyok, úgysem számít már semmi.

– Várom a választ – szól.

– Nyilvánvalóan a könnyebb út.

A szemöldöke felszalad, mint aki jól szórakozik.

– Nyilvánvalóan?

– Miért választanám a nehezebb utat?

Anya elveszíti a harcot, elhallgat.

– Első lecke – mondja. – Nincs könnyű út. – Anyához fordul. – Visszahozom őt, Merry. Tudod, hogy mindig visszajönnek.

Aztán elengedi, csettint az ujjaival, és minden elsötétül.

MÁSODIK FEJEZET

Peter Pan

A Darlinggal a vállamon kétszer annyi időbe telik, mire visszaérek Sohaországba és a lombházba.

Olyan könnyű, mint egy tollpihe. A bordái elég élesek ahhoz, hogy fájdalmat okozzanak.

Ez a Darling nincs jól.

Talán a finom repedései azt jelentik, hogy könnyebb lesz feltörni.

Nem a cipelése teszi nehezebbé az utazást, hanem
a két világ közti váltás és a fogyatkozó varázserőm.

Olyan kevés maradt.

Ő kell hogy legyen.

Nem tudom, mi történik, ha nem ő az.

Én vagyok ez a sziget. Nélkülem nem marad meg.

Amikor belépek a ház nyitott ajtaján, az Elveszett Fiúk már várnak. Már nem tudom, hányan vannak, és a felének sem emlékszem a nevére, de akik számítanak, várni fognak rám a padláson, a Sohafa lombja alatt.

Felviszem a Darlingot a széles lépcsőn, a kezem végigfut a faragott korláton, hogy megtartson. Kovácsoltvas lámpások pislákolnak a kacskaringós kampókról.

Kurva fáradt vagyok.

Belépve Vane-t a bárpultnál találom, az ikreket pedig a folyosón. A Sohafa ágairól hullanak a levelek. Napról napra kopaszabb lesz.

A fa haldoklik.

A kis tündérbogarak élénksárgán világítanak a megmaradt levelek között, valahányszor meglátom ezt a fényt, Csingilingre emlékeztet, és ez újra és újra feldühít.

– Kész a szoba? – kérdezem a fiúktól.

Kas bólint, tekintete Darlingot fürkészi, ahogy a karja petyhüdten lóg le a hátamon.

Az ikrek jönnek utánam a folyosón, be a vendégszobába. Vane nem jön. Vane-t csak az érdekli, hogy a Darlingokat megríkassa.

Az ablak melletti asztalon egy lámpás világít, az ablak nyitva, beengedve a tengeri szellőt.

Leteszem Darlingot az ágyra. A keret meg sem rezdül.

Bash a csuklója köré kattintja a fémbilincset, amelyet egy lánc rögzít a falhoz.

Leroskadok a fotelba, előhúzom a zsebemből az acél cigarettatárcát, és meggyújtok egyet az öngyújtóval. A láng táncol a sötétben. Beleszívok, a láng követi az áramlatot, és a dohány pattog, ahogy ég.

Ahogy a füst megtölti a tüdőmet, egészen parányit jobban érzem magam.

– Milyen volt? – kérdezi Kas.

Ha valakiről elmondható, hogy érző szívű, akkor Kasról biztosan.

– Makacsabb, mint szeretném.

Bash a falnak támaszkodik közvetlenül az ajtónál, a folyosóról érkező fény aranylóan pislákolva rajzolja körbe az alakját.

– Mi van Merryvel?

A tengeri levegő hideggé válik. A fotel támlájára hajtom a fejem.

– Ugyanolyan őrült, mint amilyen őrülten otthagytuk.

A cigaretta leég. Behunyom a szemem, ahogy a nap eléri a horizontot.

Minél közelebb kerül, annál távolabbinak érzem
a varázslatot.

Nappal semmi sem vagyok.

Semmi, csak hamu.

– Vigyázzatok rá – parancsolom, felállok, és az ajtó felé tartok. – De ne érjetek hozzá!

– Tudjuk a szabályokat – feleli Bash kissé bosszúsan attól, hogy megmondják neki, mit tegyen. De Bash mindig is szerette a szépet, és ez a Darling szebb, mint a többi.

– Ne baszd meg a Darlingokat – mondom ki, csak hogy biztos legyek benne, hogy hallja.

Ez az egyetlen szabályunk.

Nem baszunk Darlingokkal, mert a Darlingok baszása miatt kerültünk ebbe a szarba.

Nem baszunk Darlingokkal.

Csak összetörjük őket.

HARMADIK FEJEZET

Winnie

Amikor felébredek, ugyanazt érzem, mint amikor elaludtam anya régi autójának hátsó ülésén, és ő hatállamnyit vezetett nyugatra.

Nem ott vagyok, ahol lennem kellene, mindenem fáj, és semmi sem olyan, mint volt.

Először a sirályokat hallom meg.

Már hét éve nem élünk az óceán közelében, de a madarak rikoltozása felidézi a régi emlékeket a padlónkat ellepő homokról, a hullámok hangjáról és a dűnefű illatáról.

Mindig is szerettem a vizet. Boldoggá tesz.

A sirályok után lélegzetvételt hallok, és a lélegzet nem az enyém.

Kinyitom a szemem, egy fiú néz le rám.

Nem, nem egészen fiú. Fiatal, mint egy fiú, de a kisugárzása egy férfié.

Hosszú fekete haját a tarkóján kontyba kötve hordja. Tekintete mint a kés, éles és csillogó, ahogy megnéz magának. Bőre a hold fényes oldalának színe, és fekete tetoválások futnak végig csupasz mellkasán. Minden vonal precíz és szimmetrikus a teste két oldalán. A nyakánál kezdődnek, és labirintusként haladnak végig a törzsén, majd eltűnnek a szakadt, fekete farmer alatt.

Ő a sötét férfiasság látomása.

– Jó reggelt, Darling – szólal meg.

– Hol vagyok? – Felegyenesedem, de csak annyit tudok megállapítani, hogy a falhoz vagyok láncolva.

Ez kemény.

– A védelmed érdekében – mondja a lánc felé biccentve.

– Mitől?

– A szökéstől. – Vigyorog. Ajka telt, duzzadt.

– Felébredt? – szólal meg egy másik hang az ajtóból. Követem a hangot, és az agyam összezavarodik.

Olyan, mintha duplán látnék.

Kivéve, hogy ennek a fickónak a sötét haja sokkal rövidebbre van vágva, és hullámokban övezi az arcát.
A tetoválások azonban pontosan ugyanolyanok, amennyire meg tudom ítélni. Az újabb fiú pólót visel.

– Mielőtt megkérdeznéd – mondja –, igen, hallucinálsz.

A másik felmordul.

– Ne baszakodj vele, Bash! Később még bőven kap belőle.

A Bash nevű odalép hozzám.

– Hogy vagy, Darling? Néha nehéz az ideút egy lánynak.

A torkom ég és száraz, a nyelvem akár a smirgli. Kicsit émelygek és ködös az agyam, de ettől eltekintve jól vagyok.

Azon kívül, hogy elrabolt valaki, akiről azt hittem, hogy csak egy legenda vagy egy káprázat, és most egy ágyhoz vagyok láncolva a tengerparton. Otthon a legközelebbi part több száz mérföldre van.

Milyen messzire vittek?

– Jól vagyok – válaszolom.

– Kérsz vizet? – kérdezi az ágyam mellett álló fiú.

– Igen, köszönöm.

Anyám egész életemben erre a pillanatra készített fel, néha a legfájdalmasabb módon, és ez sem volt elég.

Szó szerint megmondta nekem, hogy ez meg fog történni, és most, hogy meg is történik, még mindig nehéz felfognom.

Valóság? Vagy ezzel a téveszmével kezdődik az őrület?

Az ágy alattam valóságosnak tűnik. A meleg trópusi levegő valódi. A tér, amit a fiúk elfoglalnak a szobából, az energia, ami kitölti – mind nagyon, nagyon valóságos.

Van valami ezekben a fiúkban, valami sokkal erősebb, mint bármelyik srácban, akivel eddig együtt lógtam, és már rengeteg fiúval lógtam együtt.

A csinos fiúkkal mindig gyorsabban telik az idő. Utálok unatkozni. De főleg utálok egyedül lenni.

Bash eltűnik egy másik ajtó mögött a szoba túloldalán, és egy pohár vízzel tér vissza. Azonnal kicsapódik rajta a pára.

A sirályok ismét rikoltanak.

Hallom a távolból, ahogy a hullámok a sziklákhoz csapódnak.

Felhajtom a vizet – friss és hűvös, és valahogy a legüdítőbb víz, amit valaha ittam –, és szemügyre veszem a környezetemet.

Egy nagy teremben vagyunk, omladozó vakolatú falakkal, amelyeket mintha valaha élénk smaragd árnyalatúra festettek volna valamikor régen. Jobbra tőlem három szögletes ablak, a fareluxákat kitárták. Nincsenek redőnyök. A fény beáramlik. A túloldalon egy pálmafa ágait látom, alatta pedig egy élénkpiros virágú fát.

Egy vastag fakeretes ágyon fekszem, a matrac olyan, mintha tollal tömték volna ki.

A fehér lepedő tiszta, ropogósra keményített. Takaró nincs.

A sarokban egy füles fotel áll, mögötte egy hosszú karú lámpa és egy kis asztal. Tökéletes hely üldögélni és hallgatni a sirályokat, ha nem lennék az ágyhoz láncolva.

Visszaadom a poharat. A fiú leteszi a padlóra. Biztosan egy zsámolyon ül az ágyam mellett, mert határozottan ül, de széket nem látok.

– Mit keresek itt?

A fiúk összenéznek, és esküszöm, hogy távoli harangzúgást hallok.

Az istenit! Tényleg kezdem elveszíteni az eszemet.

– Mennyit tudott elmondani neked anyukád? – kérdezi Bash.

– Nem sokat.

Tegnap este adott először bármi hasznos információt.

Anyám mumusa azt hiszi, hogy én, egy Darling, meg tudom javítani.

Mit tehetnék érte? A saját életemet is alig tudom összerakni.

Bash az ikertestvére mögötti falnak dől, sötét visszhangként.

Egyszer egy iskolába jártam egy ikerpárral, amikor anyával Minnesotában éltünk.

A Wavey ikrek. A legellenszenvesebb, legidegesítőbb kislányok, akikkel valaha találkoztam. Az ikerségüket használták, hogy mindent megússzanak. Beleértve azt is, hogy gilisztát tettek a mogyoróvajas-lekváros szendvicsembe.

Vajon ezek a fiúk is ilyenek?

Veszedelmesnek néznek ki. Rosszféle kísértésnek. Mint egy csinos nyílméregbéka, ami egy érintéssel megölhet.