JANIKOVSZKY ÉVA

Már iskolás
vagyok

RÉBER LÁSZLÓ RAJZAIVAL

HETEDIK KIADÁS

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének
a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb
engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását
és ily módon történô többszörözését,
nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel
megrendelheti webáruházunkban:
www.mora.hu

Janikovszky Éva Irodalmi Alapítvány
A közhasznú alapítvány várja szíves támogatásukat
Adószám: 18114933-1-41
Számlaszám: 10700024-45441406-51100005

www.janikovszky.hu

© Janikovszky Éva jogutóda, 2004, 2012
Illusztráció © Réber László jogutóda, 2003, 2012
© Móra Könyvkiadó, 2003, 2012

Amikor utoljára mentünk óvodába, mindenki nagyon szeretett minket, és mi is nagyon szerettünk mindenkit.

Még a szakács néni is könnyezett, amikor elbúcsúztunk tôle, és azt mondta nekem, hogy drága kincsem, téged sose foglak elfelejteni.

Nekem ez csak azért volt furcsa, mert eszembe se jutott, hogy engem elfelejthet a szakács néni. Ezért meg is kérdeztem tôle, hogy a többieket elfelejti-e.

A szakács néni akkor már mosolygott, és azt mondta, hogy a többieket sem felejti el, de engem élete végéig emlegetni fog, mert egyszer azt kértem tôle, mondja el anyukámnak, hogy hogyan csinálja a tökfôzeléket, mert itt mindig jó, otthon meg nem. Hát ezért.

A búcsúzásnál mindkét óvó nénink ott volt.

Jutka néni megsimogatta a fejemet, és azt mondta:

– Hogy repül az idô! Mintha csak tegnap lett volna, hogy anyukád elôször idehozott! Emlékszel?

És én emlékeztem, pontosan emlékeztem az elsô napra, és ennek nagyon örültem, mert ez azt jelenti, hogy most már nekem is van emlékem, pedig azt hittem, hogy emlékük csak a felnôtteknek van. De az is lehet, hogy én nôttem meg annyira.

Zsóka néni is megpuszilt, és egészen könnyes volt a szeme.

– Azért ellátogatsz majd néha hozzánk, ugye? – kérdezte, mintha messzire utaznék.

Akkor nekem is elkezdte kaparni a torkomat valami, mert egyszerûen nem tudtam elképzelni, hogy én az óvodába ezentúl csak látogatóba jöhetek.

Én már régóta örültem annak, hogy iskolás leszek, csak az nem jutott eszembe, hogy akkor nem járhatok óvodába. Csak látogatóba.

Lehet, hogy egy délután a Zsóka néni majd azt kérdi a gyerekektôl, hogy na, gyerekek, mit gondoltok, ki látogat ma el hozzánk? És akkor hiába mondják, hogy a doktor néni, az önkormányzó bácsi, vagy a fôóvónéni, mert egyiknek se lesz igaza.

Mert Zsóka néni csak rázza a fejét, hogy nem, nem, nem, és a végén megkérdi, hogy szabad a gazda? És ha szabad, akkor megmondja: az iskolás Dani!

És akkor a gyerekek tapsolnak örömükben.

Kivéve a Pöszkét. Mert azt nem tudom, hogy a Pöszke tapsolni fog-e örömében. Pöszke nagyon furcsán viselkedik. Rám se néz. Haragszik.

Mi egyszerre kezdtünk ide járni, a Pöszke meg én. És egy házban is lakunk. És minden reggel együtt jöttünk. Hol a Pöszke anyukája kísért el minket, hol az én anyukám. De volt úgy, hogy én vittem az óvodába Pöszkét. Ô ugyan azt hitte, hogy mi ketten most egyedül megyünk, de én tudtam, hogy a mamája rám bízta ôt. Mert én mindig nagyobb voltam, mint a Pöszke. Egy fél évvel nagyobb. És most éppen ez a baj.

Mert e miatt a fél év miatt a Pöszke nem lehet iskolás. Még egy évig óvodás marad. És új nagycsoportba kerül. Ô meg a Zsolti meg a Babuci, de az tényleg nem való iskolába.

Én igazán sajnálom a Pöszkét, hogy nem járhat velünk együtt iskolába. De azért nem kellene haragudnia rám, amiért én járhatok.

Szerettem volna, ha Pöszke is puszit ad, amikor elbúcsúzunk, és azt mondja, hogy nagyon fogok neki hiányozni. De mást mondott.

– Sajnállak, hogy már nem járhatsz ide velünk – mondta Pöszke. – Én itt maradok, és addig fogok óvodába járni, amíg óvó néni nem lesz belôlem.

– Azt nem lehet! – mondtam Pöszkének. – Ha óvó néni akarsz lenni, akkor iskolába kell járnod.

– Miért? – kérdezte Pöszke.

– Csak – mondtam, mert okosabb nem jutott eszembe, és gyorsan hozzátettem: – Te ezt még nem érted! – Mert nekem is ezt szokták mondani a felnôttek, ha valamire nem tudnak válaszolni.

– Te tudod, hogy mire jó az iskola? – kérdezte Pöszke.

– Persze, hogy tudom – vágtam rá gyorsan, mert nem voltam egészen biztos benne, hogy tudom.

És nagyon dühös voltam a Pöszkére, amiért ilyen butákat kérdez.

– Na jó – mondta Pöszke –, akkor te járj csak iskolába, én meg óvodába járok. És fogadjunk, hogy belôlem hamarabb lesz óvó néni, mint belôled!

Így búcsúzott tôlem a Pöszke.