Az utolsó 9 perc

ANNA TELEKI

Published by ANNA TELEKI, 2022.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

AZ UTOLSÓ 9 PERC

First edition. July 9, 2022.

Copyright © 2022 ANNA TELEKI.

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Az utolsó 9’ perc | Anna Teleki | 2015 | Minden jog fenntartva!

1.

4.

5.

IV.

1.

Also By ANNA TELEKI

Az utolsó 9’ perc

Anna Teleki

2015

Minden jog fenntartva!

*

Állandó, monoton zùgás...

Egy árnyék lebeg vízszintesen a csillagos ég és az ugyancsak pislákoló fényű hatalmas város között. Egyedül van. Pedig innen nézve övé az Univerzum.

Hosszú karjai megmozdulnak, a feje alá teszi, és oldalra fordulva a fényekre néz. Mélyen vesz levegőt. A búgás abba marad. A néma csend úgy telepszik rá, hogy hallja végre, ahogyan levegőt vesz, aztán hirtelen zuhanni kezd.

Elfelejtettem, hogy ki vagyok!

Te tudod, hogy ki vagy?

––––––––

Mi lett volna, ha...

I.

1.

William Satan fáradtan hajol ki lakosztálya korlátjára könyökölve, hogy lássa a lábai előtt elterülő metropoliszt. Lassan szív bele drága szivarjába, majd élvezettel fújja ki a tömény, szürke füstöt. A feltámadó szél beleborzolna arany hajába, de újra erős zselé biztosítja, hogy az egyenesen és tökéletesen álljon. Nyakkendője azonban szabad, ezért lendül is a szél táncával.

– A mindened... – szitkozódik nagyon halkan, majd visszafordul a nappali felé.

Hosszú lábaival pár lépést kell tennie, és már nyitja is a hatalmas üvegajtót. Eloltja a szivart a kávézóasztal dohányzótálkáján, zsebre vágja kezeit, és az irodája felé veszi a irányt. Nem törődik a szemei által rég megszokott pompával, ami lakosztályát ékesíti. Az antik, kézzel faragott bútorokkal, a drága, egyedi festményekkel a falakon, sem a felbecsülhetetlen értékű könyvgyűjteményével. Az utóbbi időben ugyanis egyetlen gondja van: az általa megvett területen elhelyezkedő templom.

Mikor helyet foglal bőrszékében a sötét bükk íróasztalnál, felsóhajt. Hátradönti fejét, és hintázni kezd. Az a templom most igen csak nagy gond a számára. Rossz helyen van! Újra szidja az eladót, hogy nem szólt neki róla. Magát is, hogy nem vette a fáradtságot, hogy elmenjen megnézni a területet. Csak azt vette számításba, hogy a hotelnek, amit évek óta tervez, ott lenne a tökéletes helye.

Tulajdonképpen, nem is érdekelte mi van azon a helyen. Eleve az volt a szándéka, hogy mindent a földdel tesz egyenlővé.

– De egy templom.... – megfogja a fejét.

Jég kék szemeivel mered a tükörmennyezeten saját mására.

Telefonja fehéren villan íróasztalán. A képernyőn egy kis kék boríték jelenik meg. William ráncolja a homlokát, s a gépért nyúl komótos mozdulattal.

Egy kép töltődik be szempillanat alatt a képernyőre. A templom képe, mely metropolisz szívében helyezkedik el. A neogótikus templom egyszerű, mégis hagyományőrző vonásai egy pillanatra elveszik a lélegzetét. Beszívja az ajkait, majd görgetni kezd lefele az üzeneten.

„Kicsi. A park területének alig 80 négyzetméterét foglalja el. Nem lesz akadály!”

William újra a képre görget, majd választ ír:

„Láss munkához!”

Kiveszi a tervet fiókjából. Nagy kezével végig simítja az íróasztalon, és sas tekintettel szalad át újra rajta. Már ismeri minden vonalát, s szinte látja maga előtt felemelkedni az egész százemeletes épületet, aranyfényű ablakokkal. Látja a tömeget is, ami ott fog dolgozni, és azokat, akik ott fognak megszállni. Metropolisz Golden Tower hotelje. Ez pedig rengeteg és temérdek pénzt jelent.

Mikor kilép az irodájából, a nappalija karamell színű kanapéján egy vörös selyemruhás, szőke hajú nő ül, hosszú meztelen lábait a kávézó asztalon pihenteti kinyújtva. Duzzadt ajkai tökéletes ívben vannak vérvörösre festve. Sminkjének egyetlen apró hiba foltja sincs. Úgy néz ki, ahogyan azt a kliense elvárja tőle: tökéletesen.

–...még... – szólal meg William halkan, mire a nő csak néz rá. Kissé ráncolja a homlokát, de mikor a férfi elindul felé, már nem is érdekli, mit mondott valójában. Elvégre, neki nem társalognia kell vele. Szerencséjére...

––––––––

2.

Fáradtan nyitja ki az elmosott sminkű nő a szemeit a hajnali fényre, ami beáramlik a hálószobába. Egy nagy és erős férfi kéz épp akkor teszi orra elé a párnára a borítékot.

–...t – hall egy halk mássalhangzót a nő, mire elmosolyodik ravaszon, és a kezét a boríték után nyújtja.

Mikor felül, meztelen testére húzva a takarót, csak egy sötét árnyat lát állva a túl világos ablak előtt, ahogyan rágyújt egy cigarettára.

– Legközelebb? – kérdi, és beleless a borítékba.

A ropogós százasok láttán újra a férfira néz. Hall valami szörnyen halk suttogást, majd a füstöt látja nekicsapódni az ablaknak. Nem mer visszakérdezni akkor sem, ha fogalma nincs, mi is a válasz. Inkább vár. Elvégre a kliense így is írni szokott neki, ha szüksége van egy heves kikapcsolódásra. Ő pedig gond nélkül ajánlja fel neki a testét használatra.

––––––––

3.

Mikor a háló ajtaja becsukódik, William a fürdő felé indul. Szinte elviselhetetlen forróra állítja a vizet, hogy az vörösre égeti, amúgy világos bőrét. Lehajtja a fejét, hogy tarkóját érje a víz, és kezdi lemosni magáról a zavaró smink nyomait. A vöröst, a feketét, amit a luxus–kéjhölgy rajta hagyott, mikor kedvére tett.

A forró zuhany alatt nem hallja állandóan a csörgő telefonját. A képernyőn már „6 nem fogadott hívás” szöveg jelenik meg, mire vizes kezével utána nyúl. A telefon akkor pityeg először, jelezve az írásos üzenet érkezését.

„Baj van! Láttad a reggeli újságot?!”

Ráncolja a homlokát, közben kék szemei összeszűkülnek, és a szekrény felé veszi az irányt.

4.

Mint akit skatulyából húztak ki, úgy áll meg saját hotelje recepciója el?tt. A pult mögött a lány egy pillanatra képtelen elrejteni felháborodását a tulajjal szemben, és mérgesen néz rá.

– ...t...

– Uram! – mondja flegmán a lány.

Majd elé teszi a reggeli újságot, és feláll a székről.

– Igaz, ezt nem gondolja komolyan... – mondja halkan, de William csak lenéz rá, majd a szemei az újság címlapjára szaladnak:

„Satan lerombolja a Saint Josephine Katolikus templomot!”

Mérgesen veszi fel az újságot, és indul vele az ebédlő felé, de már kezében a telefon is. Miután egy rövid üzentet ír, leül szokásos helyére, és kinéz a nyüzsgő városra, amíg meghozzák a kávéját. Újra örül annak, hogy a hotel előtti részt annak idején megvette. Így legalább a forgalom hatvan méterrel arrébb van. A lépcsőn új vendégek jönnek fel nehéz csomagjaikkal. A pincér eléje teszi a kávét, és ő előveszi zakója zsebéből a cigarettát. Rágyújt.

– Kellene... egy... – mondja nagyon halkan.

A pincér még ránéz, de hamar rájön, hogy nem neki szóltak. Will egy mozgássérült feljárón gondolkodik, de ideiglenesen félreteszi új ötletét. Hosszú lábait keresztbe téve dől hátra olvasni az újságot. Így tudja meg, mi is vár rá a saját területén.

„A gyülekezet nyilvános tüntetést rendez a multi milliárdos vállalkozó ellen... ... Ma 12 órai kezdettel a St. Josephine templom előtt, ahová W. Satan új hotelje alapköveit készül letenni...”

– Csak ez hiányzott... – suttogja halkan.

Belekortyol a kávéjába. Ráér. Őt nem sürgeti senki ezen a világon...

Már az utolsó korty kávéját issza, mikor ismét pityeg a telefonja, és megkapja a választ.

––––––––

5.

Bőven marad ideje, hogy újra felmenjen a lakosztályába. Elintézzen két üzleti beszélgetést, és rendeljen magának egy pár új cipőt. Fél tizenkettőt mutat drága, zafír hátlapú órája, mikor beszáll a hotel előtt megálló fekete, sötétített üvegű Jaguárba. A feltámadó szél hozzá sem ért a hajához, ami újra tökéletesen lett beállítva. A kora nyári idő ellenére szokásához híven begombolt zakót viselt. Egy könnyed, de szinte művészien lassú mozdulattal bontja ki, miközben beszáll az autóba.

– Will! – szólal meg a sofőrülésről az afro–amerikai férfi, majd hátranéz a visszapillantóba. – Minden rendben?

– H.. m...na? – Hangzik el egy nagyon halk kérdés, mikor William a férfira néz, és elmosolyodik.

– Magabiztos, mint mindig! – mondja a férfi, és elindítja az autót. – Hallgatnod kellett volna rám! – jegyzi meg.

Erre William kinéz a sötét ablakon. Valamit újra motyog az orra alatt, és csak a szeme sarkából néz a férfire újra.

A nála öt évvel idősebb Denzel, már hetedik éve dolgozik neki. Ő az a személy, aki Will mellett volt annak sötét időszakaiban. Akkor, mikor még messze állt a multi milliárdos fogalmától is.

––––––––

6.

William az órájára néz, a fekete Jaguár befordul a főpark felé.

– Mondtam, hogy nem nagy... – szólal meg Denzel, megtörve az állandó csendet, mely Williamet folyton körül veszi.

Will kinéz az ablakon, de nehezére esik egy ideig megtalálni a probléma forrását. Mikor végre észreveszi a kis templomot a park közepén, megbújva a magas fák közt, elmosolyodik.

– N... ..el.... – mondja nagyon halkan.

Denzel leállítja a jármű motorját, és hátra fordul.

– Én sem. Több ember veszi körül, mint amennyi eleve elfér benne.

Egy ideig csak néz ki az ablakon. Nézi a tömeget, mely táblákat tart a kezében. Ami megragadja a tekintetét, az a következő felszólítás:

„Távozz tőlünk, Satan!”

Will ajkain kelletlen mosoly jelenik meg.

– Átkozott név... – suttogja, és a mellette lévő újságra tekint.

Felsóhajt, majd az ajtóhoz nyúl. Egy kecses vad mozdulatával száll ki az autóból. Denzel azonnal követi, mert tudja, mit kell majd tennie.

A parkon lassú, hosszú léptekkel halad át, egyenest a tömeg felé, amely a romboló és a markológép útját állja. A rikító mellényt viselő munkások tehetetlenül állnak a tömeggel szemben. A rendőrök a tüntetők előtt sorakoznak, a munkálatokat vezető mérnök pedig hangszóróval a kezében próbálja csitítani a tömeget.

– Kérem, távozzanak! Nem akarunk senkinek sem ártani! A terület felett végre el kell kezdenünk a munkálatokat! – szól újra a hangszóróba a piros mellényt viselő férfi erélyesen, de a tömeg csak áll tovább rendíthetetlenül.

Az idősek hangzavarként szitkozódnak, a fiatalok is hangosan beszélnek, de semmi sem érthető. A tüntetők közt sok gyerek van elvegyülve, ezért is kerülik a munkások a hirtelen mozdulatokat. A gépek, bár be vannak kapcsolva, állnak s várnak.

William megáll a tömegtől kellő távolságot tartva, és a telefonjára töltött képre néz. Denzel egy lépéssel előrébb foglal helyet. Will újra az előtte lévő tömeg mögötti, a szinte elvesző templomra tekint.

– S... k...ebb élőben... – hallja Denzel a halk megjegyzést, mire a férfi már néz is Willre.

– Mondtam.

William először néz körbe a parkon. A hely tökéletes a terveinek. A tömegre néz, majd zsebre vágja a kezét telefonjával együtt, lehajtja a fejét, és elmosolyodik. Denzel már lép is közelebb hozzá.

– Oszlasd el a tömeget! – suttogja, kissé közelebb hajolva Denzel füléhez. – Haladjunk!

Ezzel hátat is fordít mindennek, de orra előtt egy riporter áll meg, szinte arcába nyomva a mikrofonját:

– Mr. Satan! Nyilatkozna a terveiről? Feladja a hotel építését? Valóban lerombolja?... – hadarja a nagyon rövidre nyírt hajú, emelt gallérú inget viselő nő.

– William nem nyilatkozik! – vág közbe Denzel, de késő.

A hangosan elhangzott kérdésre mindenki felfigyelt. Az addig pedig észrevétlen maradt William, a figyelem központjába került. A hangzavar felerősödik, mindenki feléje indul. A riporternő újra kérdéseket hadar, de Will csak a fejét fogja meg. Megdörzsöli a homlokát, és motyog valamit az orra alatt.

– Utat! – mondja Denzel, és elindul Will előtt az autó felé.

A tömeg mérgesen kiáltozva követi őket. A riporternő újra csak hadar valamit, de Will nem áll meg. Akkor sem, amikor a vakú zavaróan felvillan, és későn kapja kezét az arca elé. A hosszú út az autó felé idegesíti.

– Miért nem nyilatkozik? Ön milyen vallású Mr. Satan? Jár templomba? A családja mit szól a viselkedéséhez? Nem fél a Mindenható haragjától?... – ostromolja a nő kérdésekkel Willt, de csak Denzel válaszai hallatszanak.

– Hölgyem, megmondtam! William nem nyilatkozik!

– Miért nem? Fél? Mit titkol a metropolisza elől? – kérdi gyorsan a nő, mikor végre megfogja Denzel az autó ajtaját.

William már hajol is a kocsi felé, amikor hirtelen megáll. Tágra nyílnak a szemei, és a tömeg felé fordul. A hangzavar eltompítja a hangot, amit meghallott. Felemeli a kezét a tömeggel szemben, tudva, hogy annak a reakciója a néma csend lesz. Igaza van! Mindenki elhallgat. A riporternő már áll is elé, mikor Denzel megszólal.

– Mire készülsz, Will?

Épp elhangzik a kérdése, mikor Denzel is meghallja az éles hangot.

– Tárgyalni akarok önnel, William Satan! – élesen cseng a hang, magabiztosan.

Will újra széjjel néz a tömegen, míg észreveszi mindenki merre fordul. Egy kicsi kéz emelkedik fel a tömegben, bár alig látszik. Szinte törékeny gyerek kéznek tűnik. Újra megszólal:

– Tárgyalást kérek!

William elmosolyodik, és leengedi a kezét. Denzel felé hajol.

– Jól hallom? – kérdi nagyon halkan, mire Denzel felsóhajt.

A tömeg felé néz, és felszólal:

– LÉPJEN ELŐ!

A hirtelen lett csendben csakúgy visszhangzik a hangja. A Will elé tartott mikrofon besípol, a tömeg megmozdul.

Denzel és a riporternő csodálkozva néz a tömeg elé lépő alakra. Főként, mikor az még közelebb lép Williamhez, és felnéz rá.

William Satan egy pillanatra szeppenten áll a döbbenettől. Előtte egy nála jóval alacsonyabb, bokáig érő, hosszú ruhát, vállat söprő fátyolt viselő, fehér arcú, keret nélküli szemüveges apáca mered rá, sötét szemeivel.

Will arca kissé felpuffad, mikor a levegőt a szájában tartja, majd kibuggyan belőle egy halk nevetés, amit azonnal el is rejt. Denzel elmosolyodik, majd az apácára néz, akinek az arcába szalad a vér. A nyakában lógó fakereszthez kap remegő kezeivel.

William fél mosollyal néz a rá még mindig felnéző apácára, aki újra megszólal:

– Moore atya jelenleg kórházban van. Nem tudta önnel felvenni a kapcsolatot, így... megkésve... – halkul el, majd megszorítja a keresztet...

– N... h...el... – mondja halkan Will, és hátat fordít neki.

De mielőtt beülne az autóba, az újra hangosan szólal meg.

– CSAK KILENC PERCET ADJON! – szólal meg bátran az előbbi hang.

Az autóhoz lép határozottan, mire William megáll, és feléje fordul. A fiatal, túlságosan eltakart lány szemeit a dioptriás lencséi nagyobbá teszik. Kissé félelmetesen nagyobbá. Will elmosolyodik, majd Denzelhez hajol. Súg neki valamit, s beül az autóba.

Denzel közelebb lép az apácához. Megfogja annak vékony karját, kissé megszorítva tudtára adva, hogy túllépett egy határt.

– Este kilenc. A Silver Light Hotel, Miss Kilenc Perc. – mondja gúnyosan, mire az apáca kezei kifehérednek a keresztjén.

– Köszönöm. – mondja hálás sóhajjal.

Denzel csendben ül be az autóba. Elindul, majd a visszapillantóba néz. William széles mosollyal néz ki az ablakon az apácára, aki még mindig a járdán áll idegesen.

– H... es? – kérdi nagyon halkan.

Denzel kissé gondolkodva azon, hogy mi lehetett a kérdés, visszakérdez:

– A kora?

Will Denzelre néz, mire a férfi újra az utat nézi.

– Talán húsz.

– Hm?

––––––––

7.

Az este kilenc óra nem akar olyan gyorsan eljönni William számára, ahogyan azt szeretné. Még csak háromnegyed hármat mutat az óra, mikor elküldi a kérést Denzelnek:

„Kérlek, nézz utánna.”

A válasz hosszasan elmarad. William türelmetlenül gyújt rá erkélyén. Újra a telefonjára néz, de semmi. Aztán váratlanul egy pityegés:

„Már rajta vagyok.”

William Satan sok éve most először izgatott. Nem fél, sőt tudja nagyon jól, hogy a terveitől az a kis semmi építmény a parkban, nem állíthatja meg. Ennek ellenére van, ami nem megy ki a fejéből.

– Kicsi... – mondja nagyon halkan, miközben kifújja az előtte elterülő városra a finom cigarettájának a füstjét. – Nagyon kicsi...

––––––––

8.

A templomon járó gondolatait a járólapon élesen kopogó tűsarok hangja töri meg. Will hátra fordul, majd újra beleszív a cigarettájába, és végig néz az előtte megálló nőn.

A már híres modell, Antoanett Jarden most sem néz ki másként, csakis tökéletesen méregdrága, tűzpiros selyemruhájában, amit Will küldetett neki. A 175 cm magas, bronzos bőrű, vörös hajú nő inkább latin származású, mintsem francia. Azonban ez Willt nem nagyon érdekli. Elvégre nem áll szándékában társalogni vele.

Előrehajol, hogy a terasz kávézó asztalán lévő hamuzó tálba eloltsa a cigarettát.

–... nt m...ig – mondja szörnyen halkan, majd felnéz jeges szemekkel a nőre, és elmosolyodik.

Antoanett tökéletes ajkain mosoly jelenik meg. Olyan, amilyen csak szépségversenyt nyert királynőnek lehet.

––––––––

9.

Míg a Silver Light Hotelben William Satan lakosztályának a hálószobáját hangos, kéjes női hangok töltik meg, Metropolisz központi kórházában egy apáca ül az őszes pap ágya mellett, néma csendben.

– Atyám... – mondja halkan a fiatal apáca, mire az öreg még nem válaszol, csak néz előre. – Kérem... mondjon valamit...

– Mit, gyermekem? – kérdi az idős katolikus pap, aki ebben az évben már a harmadik infarktusán esett át.

Az orvosok sokadjára hozzák fel neki a műtét lehetőségét, de a pap hallani sem akar róla.

– Hogyan győzzem meg őt? – kérdi az apáca, és újra mozgásra indul keze a fagyöngyű rózsafüzéren.

– Egyáltalán, miért tettél ilyet? – kérdi a pap, majd kellemesen szelíd tekintettel néz a mellette ülő apácára.

Az egy ideig hallgat, majd lehajtja a fejét.

– Harcolnunk kell a templomért!

– Igen, de nem a város leggazdagabb embere ellen.

Az apáca kissé mérgesen tekint a papra, majd könnybe lábadnak a szemei.

– Ő is ember! Csak megérti... – mondja, de a pap újra elfordul, és kinéz az ablakon.

– William Satan egyelőre arról híres, hogy ha törik, ha szakad, akkor is véghez viszi a terveit. Lásd a keleti hajléktalanszálló helyére épített bevásárló központot. Egy szavába került, és a négynapos tüntetőket a rendőrség eloszlatta. Annak a férfinak az életét a pénz mozgatja, ami nekünk nincs! – mondja kissé hangsúlyozottan a pap, majd újra az apácára néz.

Az apáca csak néz a papra, és újra dörzsöli a kopott fagyöngyöt rózsafüzérén.

– Hogyan akarsz szembe szállni egy hedonista emberrel, aki mindent megtehet, amit csak akar? Így már nem csak a templomért kell aggódnom, de érted is! – néz ki a pap az ablakon, mire az apáca az ágy szélére hajtja a fejét, és összeszorított szemeiből kicsordulnak a könnyek.

A pap ránéz.

– Miért sírsz?

– Reménytelenségemben.

– Mert?

– Csak kilenc percet kértem tőle, de fogalmam nincs mit mondhatnék neki ennyire rövid idő alatt....

––––––––

10.

Will újra a nappalija teraszán áll, a városra nézve le, ahol szinte teljhatalma van. Most! Újra a cigarettáért nyúl, majd mielőtt meggyújtaná, az órájára néz. Fél hét... A Nap vörös fénybe festi a fellegeket az égen, mielőtt elindulna lassú és néma hanyatlásában a felhőkarcolók mögött lefelé.

Antoanett lenge selyemruhájában, meztelen lábakkal áll meg mellette. Borzos haját a szél jobban megborzolja, amikor Will rágyújt végül.

–... vn? – suttogja az orra alatt, de Antoanett csak a haját igazítja.

Meg sem hallja, mit mond mellette neki ez a férfi. A városra néz, majd a körmeire.

– Ez hosszú volt. Mikor jöjjek még? – kérdi kis mosollyal, mire Will ránéz.

Hosszú ujjai közt megböki a cigarettát, hogy a hamu leessen. S újra beleszív, miközben valami választ dünnyög az orra alatt. Antoanett nem érti, csak néz a mellette kiegyenesedő férfira, ahogyan lassan elindul a nappali felé.

– Hm... – nevet, majd elindul ő is.

––––––––

11.

Denzel tűnődve áll Will irodája ajtajában. Kezében egy világoskék dosszié. Will ránéz, mikor belép a nappaliba, Denzel pedig a férfi után belépő bombázóra. Antoanett szép mosollyal üdvözli, majd elindul a háló felé.

Mikor végre Denzel belép Will után az irodába, már képtelen magában tartani megjegyzését:

– Remélem, ésszel csinálod, kölyök!

Will csak felnéz rá kék szemeivel, miközben kimért mozdulattal foglal helyet bőrszékén. Megrándul a szemöldöke, és elmosolyodik. Hátradől, előre nyújtja a kezét. Denzel átadja neki a dossziét, s ő is helyet foglal.

– Még a huszonegyedik század elején építették. Két híres mérnök remekműve a papírok szerint...

Will kiveszi a templom tervrajzát, és azt nézegeti.

–...t? – tesz fel egy szinte néma kérdést, mire Denzel fészkelődni kezd a széken.

– A híveinek a száma változó. A Metropolisz negyedik katolikus templomáról beszélünk, aminek soha nincsenek zárva senki előtt a kapui.

–... mi? – kérdi újra Will, és lapot hajt.

Denzel egy pillanatra megáll, és közelebb hajol az íróasztal felé. Térdeire könyököl, összekulcsolja kezeit. Egyenest William szemeibe néz.

– Tessék? – kérdi komolyan, mire Will csak néz rá.

Nyel egyet, és megrándulnak az arcizmai, mielőtt hangosabban szólalna meg:

– Az apácáról valami? – kérdi végre normális hangerőn, érezhetően figyelmesen artikulálva minden hangot, ami elhagyja a kissé duzzadt ajkait.

– Vagy úgy!

Dől vissza Denzel kényelmesen, majd fejével az aktára biccent.

– Következő oldal.

Will újra a dossziéra néz.

– Néha szörnyen fárasztó vagy... – mondja Denzel, és az órájára néz.

William Satan pedig csak bámul a kezei közt levő dossziéba. Ráncolja a homlokát, és figyelmesen olvas.

Születési adatok: St. Josephine rend 2059. Február 2. án jegyeztetve be a központi kórházban.

2083 óta több önkéntes gyülekezetben is dolgozik. Részt vett a hajléktalanszálló elleni tüntetésen, az állatmenhelyi tüntetésen, és szinte minden olyan helyen jelen volt, ahol a cég munkálatokat végzett.

– Sz... nség? – suttogja William, mikor Denzel váratlanul megszólal.

– Nem értem, miért más neki ez a templom? Eddig miért nem akart tárgyalni?

William ránéz, és leteszi a dossziét, mikor az apáca képéhez hajt. Ő egyáltalán nem emlékszik rá. Kissé mérgesen néz előre, majd újra a képre. A fekete és fehér szegélyű fátyol, a magas gallérral teljesen kiemeli a lány arcát. Annak kedves mosolyát, mikor egy pillanatra a kamerába néz egy idős nénit ölelve át. A keretnélküli szemüveg ugyancsak rajta van.

Will elmosolyodik, majd ála alá téve kézfejét a szék kartámlájára könyököl, és a naplemente felé fordul.

Már nem kell sokat várnia, és maga is választ kap Denzel kérdéseire.

––––––––

12.

Mikor a fiatal apáca megáll a Silver Hotel előtt, keresztet vett. Nagy szemekkel néz fel a pompára, ami milliók pénzét nyeli el minden percben. Nála nincs semmi. Idegesen dörzsöli az egyik gyöngyöt a rózsafüzéren, és felsóhajt. Gyalogolt. Kissé elfáradt, de a legrosszabb, amit érez, az a félelem, és a lámpaláz. Beszélnie kell Metropolisz sátánjával, és meggyőznie, hogy ne rombolja le a St. Josephinet.

– Istenem... hogyan? – sóhajt halkan, majd elindul felfelé a lépcsőn.

A puha plüss szőnyeg csak kissé süpped meg könnyű súlya alatt, amikor rálép egyszerű, fekete körömcipőjében. Remeg a keze, és újra a kereszthez nyúl. Nincs nála semmi. Teljesen üres kézzel jött... Egyetlen ép gondolat sem szalad végig az elméjén, pedig ő volt az, aki tárgyalást kért.

– Tárgyalás... – mondja ki halkan.

Úgy érzi egyenest az ördög fészke felé halad. A pokolba,ahova eleve az ember nem visz magával semmit. Görcsbe szorul a gyomra, mikor végre átlép a küszöbön, és a Silver Light Hotel híres fénye tárul elé: az ezüstfény. Minden bútor, minden oszlop ezüstös fényt ont magából.

– William Satan egy jégpalotában él... – jegyzi meg alig hallhatóan, miközben kissé elcsodálkozik a hotel szokatlan építkezési stílusán.

– Hm......Reneszánsz?

A pult mögött a recepciós lány kellemes mosollyal néz rá.

– Óh, Mr. Satan mondta, hogy jön – mondja, és megkerülve a pultot eléje áll. – Az én nevem Mandy! – nyújt kezet barátságosan, mire az apáca csodálkozva néz egy pillanatra rá.

Szokatlan számára ez a meleg fogadtatás. Egyáltalán nem erre számított. Sőt...

– Glória! – mondja halkan, mikor kezet fog a nála sokkal magasabb, szürke és vörös kosztümöt viselő fekete hajú nővel.

– Egy lépéssel akkor William előtt vagyok... – mosolyodik el Mandy, mire az apáca csak felnéz rá. A gyomra most kezd nyugodni.

– Miért is? – kérdi, mikor Mandy egy tejüveges terem felé vezeti.

– Mert már tudom a nevét.

A széles mosoly Mandy arcáról nem múlik, s ezáltal mosolyt csal Glória ajkaira is, mikor kinyitja neki a vastag üvegajtót.

– Tessék! – inti be. – Kér esetleg valamit?

– Hogy tegeződjünk, ha lehet... – mondja kedvesen Glória, mire Mandy csak mosolyog.

– Rendben. Esetleg valamit inni?

– Nem. Köszönöm.

Glória idegesen szorítja meg a saját kezét. Mikor Mandy már indulna vissza, újra megszólal.

– Mandy!

– Igen?

– Lehetne egy kérdésem?

– Tessék csak. – mosolyog a recepciós lány.

– Ő? – nyögi ki halkan Glória, mire Mandy csak oldalra dönti a fejét.

– Satan? Pontos. – mondja az órájára nézve. – Még várnod kell rá egy negyed órát.

– Értem. – sóhajt fel Glória, majd idegesen néz körül.

– Ijesztő, nemde? – kérdi váratlanul Mandy, majd újra visszalép a tárgyalóterembe.

– Mi? – kérdi Glória, mikor Mandy közelebb lép hozzá, és a szokásos mozdulatokkal igazítja meg a hatalmas üvegasztalon lévő fehér jegyzettömböket és tollakat.