Charlotte Hawkes

Gyógyító szerelem

Olivia Gates

Szerelem és államérdek

Judy Campbell

A remény tengerpartján

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Charlotte Hawkes, 2016 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: The Surgeon’s Baby Surprise (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Olivia Gates, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: The Desert Surgeon’s Secret Son (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Schubert Tünde

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

© Judy Campbell, 2002 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Tempting Dr. Templeton (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Erős László

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 71. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-297-7

Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Charlotte Hawkes

Gyógyító szerelem

ELŐHANG

– Nehéz esete volt, Parker doktornő?

A férfihang hallatán Evie elhúzta a fejét az ételautomata hűvös üvegétől, és megpróbálta elfojtani a gyomrában hirtelen támadt bizsergést. Miért nem menekülhet el soha a kéretlen közeledési kísérletek elől? Pedig most, amikor ilyen feldúlt, nagyon jó volna, ha láthatatlanná válhatna.

Néhány perce még valóban egy nehéz eset miatt zsongott a feje. Egész nap a betegéért küzdött, és újra meg újra elérte a határait. Most kilúgozottnak érezte magát, és elvesztette a reményt. A Silvertrees Kórház egyik legtekintélyesebb sebésze, Maximilian Van Berg mégis egyetlen mondatával izgalomba hozta. Mint mindig, amikor a közelébe jött.

Evie sugárzó mosolyt varázsolt az arcára. Barátságos, de egyáltalán nem kacér mosolyt. Van Berg doktor a munkahelyen a hivatalos stílust és viselkedést tartotta helyesnek, a kollégáit és kolléganőit a címükön szólította, nem pedig a keresztnevükön, amint az egyébként szokásban volt. A férfi nem akart flörtölni, és ennek Evie most kifejezetten örült.

– Semmi olyan, amivel ne boldogulnék, Mr. Van Berg – felelte.

Mr. és nem doktor Van Berg. A főorvos ebben a tekintetben régimódi volt. A Királyi Sebészeti Egyetemen végzett, és ragaszkodott a Mr. megszólításhoz, ahogy hagyományosan a sebészeket szólítják.

– Azt egy pillanatig sem kétlem – dünnyögte Max az orra alatt, miközben az ételautomatához fordult. – Már megint elnyeli a pénzt ez a masina?

Evie lélegzete elakadt. El sem akarta hinni, hogy a férfi bókolt neki. Ráadásul ilyen érzéki hangon, pedig többnyire szűkszavúan, szinte már hűvösen beszélt a kollégákkal. Akkor is, amikor időnként megjelent a Youth Care Residential Centre-ben, abban az ifjúsági gondozási intézetben, ahol Evie egyébként dolgozott.

Volt már, hogy együtt kezelték ugyanazt a beteget, és Evie most is szívesen kikérte volna Van Berg doktor véleményét. Azt azonban a férfi bizonyára amatőr viselkedésnek tartaná. Szerencsére mindjárt hazamegy, és itt kell hagynia a gondjait. Nem törheti a fejét otthon is a betegeken, hogy holnap reggel majd frissen és kipihenten újra nekik szentelhesse magát.

Evie lopva a mellette álló férfira pillantott. Magas, sportos, izgalmasan komor jelenség, és a szabadidőruhában, amelyre az orvosi köpenyét cserélte, olyan, mint egy lenyűgöző akcióhős, állapította meg.

Evie pszichiáterként csak akkor jött a Silvertreesbe, ha a problémás tinédzserekkel foglalkozó városi intézménynek valamelyik betegéről volt szó. Nem lepte meg, hogy a kórház jelentős erőfeszítéseket tett Max Van Berg megnyerése érdekében. A férfi komoly szaktekintély a plasztikai és az ortopédiai sebészet területén.

A hírek szerint ráadásul kizárólag a hivatásának él. A magánéletéről nem beszél, az osztályán érzelmeknek és személyes ügyeknek nincs keresnivalójuk. A ritka alkalmakkor viszont, amikor fotók készültek róla valamilyen rangos rendezvényen, mindig elragadóan szép és tökéletes ruhát, frizurát és sminket viselő nagyvilági nőkkel mutatkozott.

A főorvos helytelenítette a munkatársak közötti kapcsolatokat, és Evie nem tudott róla, hogy valaha megsértette volna a saját szabályait. Nagyon jól emlékezett arra a rosszalló pillantásra, amelyet akkor vetett rá, amikor véletlenül elszólta magát arról, hogy laza kapcsolata van az egyik kollégával.

Dr. Van Berg csak ritkán fordult meg a Silvertreesben, akkor azonban mintha mindig sistergett volna közöttük a levegő. Evie természetesen nem kutatta ennek az okát, hiszen ismerte a férfi szigorú elveit. Ezért is utalt a megismerkedésükkor azonnal arra, hogy ő már foglalt. A jelenlétében Max közömbösen viselkedett, Evie pedig még csak kísérletet sem tett, hogy flörtöljön vele. Mégis az volt az érzése, hogy a ritka alkalmakkor, amikor kettesben maradtak, a férfi közvetlenebbül viselkedett vele, mint másokkal.

– Parker doktornő? – zavarta meg Evie töprengését Max. – Azt kérdeztem, hogy az ételautomata már megint elnyeli a pénzt?

Evie zavarodottan a szeszélyes masinára nézett, és nagyot sóhajtott.

– Igen, az enyémet elnyelte. Ráadásul az volt az utolsó apróm. És mindjárt éhen halok – tette hozzá valójában feleslegesen.

– Mit szeretne enni?

Ha valaki más ajánlotta volna fel, hogy vesz neki valamit, Evie aligha habozott volna. Maxnél azonban ezt szinte bizalmas gesztusnak érezte.

– Én csak egy müzliszeletre gondoltam, Parker doktornő – mondta a férfi, mintha olvasott volna Evie gondolataiban.

Evie tudta, hogy ostobán viselkedik. Csak azért, mert vonzónak találja ezt a férfit, nem kellene bármit is belegondolnia a baráti ajánlatába.

– Nos, egy málnás és fehér csokoládés muffin jólesne – nyögte ki.

– Szóval édesszájú. – Max elmosolyodott. – Ezt nem gondoltam volna.

Evie-t forróság öntötte el. Természetesen nem kellene jelentőséget tulajdonítania a sebész megjegyzésének, attól azonban, hogy Max egyáltalán gondolkodott róla, bizseregni kezdett a gyomra. Csak az a baj, hogy a férfi gondolatai aligha hasonlítottak azokra a képekre, amelyek az ő fantáziájában peregtek…

– Az egyik gyengém – felelte, és könnyed hangot akart megütni, de a nyelvével önkéntelenül megnyalta hirtelen kiszáradt ajkát.

Max tekintete azonnal a szájára szegeződött, Evie pedig a legszívesebben felképelte volna magát, amiért a gesztusa elárulta. Most már csak annyit tehetett, hogy ártatlanságot színlelt, miközben a férfi pillantása tetőtől talpig bejárta. A gondolatolvasáshoz remélhetőleg nem ért, noha az előbb úgy tűnt.

– Az enyém az étcsokoládé – mondta Max, és újra az automatához fordult.

– Tessék?

– Az a gyengém. A legalább hetven százalék, de nyolcvanötnél nem több kakaót tartalmazó étcsokoládé.

– Nem hittem volna, hogy a híres Max Van Bergnek egyáltalán vannak gyengéi – ugratta Evie a férfit.

– Pedig vannak, csak nem mutatom ki.

A férfi Evie elé tartotta a muffint, ő köszönettel elvette, és beleharapott. Az éhes gyomra azonnal hallatott magáról.

– Hogyhogy egyáltalán itt van még? Nem kellene a hosszú műszakja után már ágyban lennie és aludnia? Vagy ez egy újabb gyenge pont? – kérdezte évődve.

Max mogorván végignézett a folyosón.

– Lezártam a nyitott ügyeimet, mert a jövő héten távol leszek.

– Ó, valóban! Az Orvosok Határok Nélkül szervezetnek fog dolgozni, igaz?

– Nyolc hónapig a Gázai övezetben. – A férfi arcán árnyék suhant át. – Égési sérültek ellátása, helyreállító műtétek, amputálások…

– A harcok áldozatai? – kérdezte Evie.

A szívverése egy pillanatig kihagyott a gondolatra, hogy Max veszélyes helyen teszi kockára az életét.

– Néha igen, de a betegeim háromnegyede öt év alatti gyerek.

– Hogyhogy?

– Áram csak napi néhány órán át van, az emberek ezért gázzal főznek. A palackok sajnos rossz minőségűek, mindennap felrobban egy-kettő. Az áldozatok többnyire gyerekek.

– Csodálatra méltó, amit tesz. Bárcsak minden sebész olyan eltökélten akarna segíteni, mint maga.

– Konkrét esetre céloz? – kérdezte Max.

Miért habozol? Nincs veszítenivalód, szólalt meg egy hang Evie fejében.

– Azért támasztotta az előbb olyan mogorva arccal az ételautomatát? – folytatta Max. – Valójában nem a muffin volt az oka?

A férfi a kávéautomatához ment, Evie pedig követte.

– Az egyik betegemre gondoltam – felelte kitérően.

– Miről van szó?

Evie örült, hogy Maxben azonnal érdeklődés ébredt. Akár fogadni is mert volna erre, mert tudta a férfiról, hogy mindenre figyel, aminek köze van a betegekhez.

– Ahogy már mondtam, semmi olyanról, amivel ne boldogulnék – felelte.

– Ebben biztos vagyok. Néhányszor már dolgoztunk együtt, Parker doktornő. Maga odafigyel a betegeire, és nem hoz elhamarkodott döntéseket. Nagyra értékelem, és tiszteletben tartom a pszichiáteri szakvéleményét.

Evie-t boldogság öntötte el, és elpirult, amikor a férfi mélyen a szemébe nézett. Egyszeriben megváltozott közöttük a légkör. Evie arca lángolt, a forróság a nyakára vándorolt, aztán a mellén át az ölét is elérte. Max mindig ilyen hatással volt rá. Néha azt remélte, hogy a férfi is vonzónak találja őt. Vagy ez csak vágyálom? Sokat megadott volna azért, ha tudhatta volna, mi jár most Max fejében.

– Köszönöm szépen, én…

– És hogy van?

– Parancsol?

– A betege a jelentős mellaszimmetriával.

Max munka közben is figyelte őt? Evie gyorsan elhessegette a gondolatot. A főorvos nyilván az osztály összes esetét ismeri.

– Ezért meredt az automatára, igaz? Ráadásul hallottam, hogy kiosztotta az egyik kollégámat. Mindig ilyen szenvedélyes, doktornő, ha egy pácienséről van szó?

Evie-nek valóban fontosak voltak a betegei. Az ifjúsági központban végzett munka számára nemcsak állás volt, hanem hivatás. Ebben az esetben pedig még ennél is többről volt szó. Meg akarta nyerni ezt a harcot, hozzásegíteni egy fiatal nőt ahhoz, hogy boldog életet élhessen.

A héten ő maga is megkapta élete legrosszabb hírét. Cserben hagyta a teste. Lehet, hogy hamarosan már nem tud segíteni másokon, de saját magán sem. A hír nem úgy érte, mint derült égből a villámcsapás. Tizenöt éve policisztás vesebetegséget diagnosztizáltak nála, tüneteket azonban nem érzett. A legutóbbi rutinvizsgálaton viszont a legnagyobb rémületére csökkent veseműködést fedeztek fel. A szakorvos azt jósolta, hogy legkésőbb egy év múlva nem tud majd tovább dolgozni a kimerültségtől. Néhány év múlva pedig elkerülhetetlen lesz a veseátültetés.

Evie eddig senkinek sem beszélt erről, mert nem akart másokat terhelni a gondjával. Most azonban késztetést érzett, hogy ennek a férfinak elmondja, mi van vele. Mégsem tette meg. Jobb, ha a személyes problémáit háttérbe szorítja, és azoknak szenteli magát, akiken segíteni tud: a betegeinek. Mélyeket lélegzett, és ivott egy korty kávét, hogy megnyugodjanak az idegei.

– A betegemnek elsősorban pszichés okokból van szüksége a műtétre. Fennáll nála a veszély, hogy depresszióba süllyed.

– Amennyire tudom, az a probléma, hogy az egyik mellének bőven elég lenne egy A méretű kosár, míg a másik miatt majdnem D kosaras melltartót visel. A beavatkozás elkerülhetetlen, igaz?

Evie bólintott.

– Így van. Sehol sem kap megfelelő melltartót, és nem mer uszodába menni a barátnőivel, vagy náluk aludni. Tornaóra előtt nem öltözhet át a többiek előtt úgy, hogy ne csúfolnák. Visszahúzódik, az iskolai jegyei sokat romlottak, és már irritábilis bél szindróma van kialakulóban nála.

– Olvastam a betegaktát, doktornő – jegyezte meg Max, aztán kivette a poharat az automatából, és ivott egy nagy kortyot.

– A gyermeksebész azonban, akivel beszéltünk, nem akarja megműteni, amíg nem éri el a nagykorúságot. Kétségei vannak azt illetően, hogy a beteg lelkileg el tudja fogadni az operációt és az implantátumot.

– Ebben van igazság.

– Mindenképpen. Én nagyon óvatos vagyok, és mindig alaposan elemzem a tényállást, mielőtt ilyen eljárást javasolnék. Ezt a lányt azonban már több mint egy éve ismerem. Nem hiszem, hogy testképzavarról van szó, és tudom, minden plasztikai gyermeksebész attól tart, hogy rossz a diagnózis. Ebben az esetben azonban egyértelműen nem képzelt vagy jelentéktelen szépséghibáról van szó, hanem olyasmiről, ami jelentősen rontja a páciens életminőségét.

– És mi van a műtét kihatásaival? Tudja a betege, hogy a teste soha nem lesz tökéletes? És hogy műtéti hegekkel kell majd élnie?

– Tökéletesen tisztában van ezzel. Úgy gondolja, hegekkel is viselhet melltartót, fürdőruhát, sőt akár báli ruhát is. Most mindezt nem teheti meg.

A főorvos fogva tartotta Evie pillantását.

– Véleménye szerint a műtétnek nemcsak a testi probléma megoldása a célja, hanem a lelki egészség és az életminőség javítása miatt is szükség van rá?

– Úgy gondolom, hogy a műtét a beteg önbecsülése és szociális fejlődése szempontjából is lényeges az életének ebben az érzékeny időszakában, Mr. Van Berg.

Evie keze remegett, amikor még egy kortyot ivott, és aztán találkozott a pillantásuk.

– Akkor még egyszer megnézem az esetet, mielőtt elmegyek – mondta Max.

– Megtenné?

– Amint már mondtam, sokat adok a maga szakmai véleményére – felelte a férfi. – És mi van a barátjával? – kérdezte egészen más hangon.

Evie megdermedt. A kapcsolatok terén tett utolsó kísérlete hamar kudarcba fulladt. A barátja anyja nem találta őt elég jónak a fiacskájához, miután Evie elmondta neki, hogy soha nem ajándékozhatja meg a vágyott unokákkal. Nem volt szerelmes abba a férfiba, mégis fájt neki, hogy így alakult. Ugyanúgy, mint az, amikor az apja sok éve elhagyta az édesanyját.

Max azonban biztosan nem tud az ő boldogtalan szerelmi életéről. Vagy igen? A kórházak mindig szívesen pletykálnak. Ő ugyan nem dolgozik állandóan a Silvertreesben, Maxnek mégis a fülébe juthatott valami. Hazudni egyébként sem akart.

– Vele már nem vagyok együtt – felelte.

– Az jó. Amúgy sem érdemelte meg magát – dünnyögte a férfi.

– Maga nem is ismer engem!

– Aki lemondott magáról, az lúzer. – Max elmosolyodott. – Jól van, akkor most megnézem a betegét. Cserében meghív egy italra a szemközti bárba, miután elszabadulok a sajnos elkerülhetetlen búcsúpartiról?

– Nem ellenkezik ez a szabályával, hogy kollégák közt nem lehet magánjellegű kapcsolat?

– Néhány nap múlva már nem leszek az országban. – Max fanyarul elmosolyodott, de egyben olyan izgatón is, hogy Evie gyomra elszorult. – Úgy gondolom, egyszer én is eltérhetek az elveimtől, nem igaz?

Max előrehajolt, amíg majdnem egymáshoz ért az orruk. Evie légzése felgyorsult. Nem kellene elhúzódnia? Másrészt ő aztán igazán tudja, hogy az élet rövid. Vágyakozón közelebb lépett a férfihoz, és halk sóhaj szakadt ki belőle, amikor az ajka Max ajkához ért.

A férfi Evie tarkójára tette az egyik kezét, a másikkal pedig szorosan magához húzta. A szája meleg volt, a csókja követelő és szenvedélyes. Lehet, hogy a munkája a legfontosabb az életében, és még soha nem kezdett ki egyetlen kolléganővel sem, de nagyon jól tudta, mit tesz. Evie odasimult hozzá, és átadta magát az érzéki örömnek.

– Ez a magáé?

– Mi az enyém? – kérdezte Evie zavarodottan, amikor a férfi elhúzódott tőle.

– A csipogó.

Max hangjában mosoly bujkált. Az ismerős pityegés most már Evie füléhez is eljutott.

– Ó, igen – zihálta, miután újra tudott gondolkodni.

A férfi szája széle árulkodóan megrándult.

– Ha hívják, mennie kell, Evangeline – mondta.

– Valóban – mondta Evie még mindig zavarodottan.

– Én pedig megnézem a betegét. Ha végzett, jöjjön be a szobámba! Ott leszek.

– Én… rendben. Akkor később találkozunk, Mr. Van Berg.

A férfi megfordult, és az ellenkező irányba indult, de aztán megállt, és hátranézett a válla fölött.

– Megegyezhetünk abban, Evangeline – kérdezte –, hogy az este hátralévő részében Max legyek, és ne Mr. Van Berg?

Evie arcán mosoly suhant át, a férfi pedig eltűnt egy ajtó mögött.

1. FEJEZET

Evie fel-alá járkált a folyosón. A várakozás kibírhatatlan volt. A cipősarkai csikorgását a fényes padlón szokatlanul zavarónak találta, amikor megfordult. A fertőtlenítőszerek mindenütt érezhető szaga felkavarta a gyomrát. Olyan erős volt, hogy szinte a nyelvén érezte a maró folyadékot. Korábban pszichiáterként dolgozott itt, ma csak egy beteg a sok közül. A váróban azonban nem tudott tovább megmaradni. Az egyik nő folyamatosan beszélt hozzá, kérdésekkel bombázta, és a teljes kórtörténetét előadta.

Jobb, ha kimegy. És a sógornőjéhez is közelebb van. Annie-n egy szárnyas ajtó mögött éppen további vizsgálatokat végeznek, hogy kiderüljön, vesedonorként szóba jöhet-e Evie számára. Majdnem egy teljes év és tesztek végtelen sora után még az utolsó keresztpróbákra és ellenőrzésekre volt szükség az egyezés és az alkalmasság megállapításához. Evie önkéntelenül megérintette az alhasát, inkább csak megszokásból, nem azért, mert fájt. A görcsök már abbamaradtak a mai dialíziskezelés után. Nem egészen egy hét múlva pedig remélhetőleg véget ér ez a rémálom.

Evie szívverése azonban nem ettől gyorsult fel, amikor megérkezett a Silvertreesbe. A folyosó végén éppen becsapódott a szárnyas ajtó. Evie megfordult, izgatottan, mint mindig, amióta Max négy hónapja visszatért a Gázai övezetből. Általában csak betegek vagy kórházi dolgozók jártak azonban a folyosón, akiket csupán futólag vagy egyáltalán nem ismert. Maxnek valójában nem is lett volna oka arra, hogy itt legyen. A transzplantációs osztály a főépülettől távol, külön szárnyban működik. Evie mégis mindig attól tartott – és abban reménykedett –, hogy az ajtón Max lép majd ki.

Másik kórházat is választhatott volna, amely közelebb fekszik az otthonához. Az azonban, hogy a Silvertrees hipermodern intézményébe utalták be, egy főnyereménnyel ért fel. Butaság lett volna lemondania a lehetőségről csak azért, mert fél találkozni egy férfival, akivel valójában csak futó kalandja volt.

Max semmit sem jelent neki, valóban semmit. Igaz, kétszer megpróbálta elérni a Gázai övezetben, hogy beszámoljon neki a babáról, ez azonban nem jelenti azt, hogy titkon érte epekedik. Mégsem szabadulhatott egy rossz érzéstől. Ha mindent csak a babáért tett is, hogyan magyarázza meg a döntését?

Amikor elfogadta a hallgatási pénzt, alig tudott világosan gondolkodni. Kábultan járkált fel-alá az újszülött-intenzívosztály és a saját dialíziskezelései között. Amikor Max szülei kijelentették, nem akarják, hogy nekik vagy a fiuknak bármi köze legyen a babához, Evie-ben felülkerekedett az anyai ösztön. Elég ideig dolgozott problémás tinédzserekkel, megtapasztalta, milyen károkat okoz egy gyerekben, ha tudja magáról, hogy nem kívánták, és nem szeretik. Azt is tudta, milyen az, ha valakit elhagy az apja.

Ő és Imogen is jobbat érdemel. Azt, hogy szeressék és becsüljék, ne pedig tehernek érezzék őket. Így aztán Evie arra jutott, jobb, ha elhallgatja Max Van Berg elől, hogy van egy gyereke.

De mi van, ha téved? Ha Max mégis tudni akarna a lányáról? Evie-nek zúgott a feje, és nem hallotta meg, hogy újra kinyílt és csukódott a szárnyas ajtó.

– Evangeline?

Evie-t kiverte a hideg verejték. Nem fordult meg, mert nem tudott. A mély férfihang fájdalmasan ismerős volt, és emlékek sokaságát idézte fel benne, amelyeket már egy éve hiábavalóan próbál elfojtani. Újra kétkedés ébredt benne. Tévedett, amikor azt hitte, hogy Max közömbös iránta? A hangja most meglepetésről árulkodott, ugyanakkor mintha örülne annak, hogy látja.

– Helló, Max! – mondta Evie olyan nyugodtan, ahogy csak telt tőle.

– Mit keresel te itt?

A férfi hangja meleg volt, és Evie örült, hogy Max nem közvetlenül előtte áll. A távolság biztonságot kínált testileg és mentálisan egyaránt, de mindent nem törölhetett el. Evie jól emlékezett a férfi bőrének melegére a keze alatt, akárcsak a gyengédségeire. A citromos tusfürdő és a férfiasság illatának a keverékére.

– Újra itt dolgozol? – kérdezte Max, és közelebb jött.

– Nem.

Csend állt be közöttük.

– Evangeline, miért vagy itt?

Jogos kérdés. Evie tudta, valahogy meg kell magyaráznia, mit keres a transzplantációs osztályon. Végül a féligazság mellett döntött.

– A sógornőm még el akar végeztetni néhány vizsgálatot, mielőtt beszél Goodwin doktornővel – kezdte óvatosan, és közben a férfi arcát figyelte.

– Arabella Goodwinnal? – Max összeráncolta a homlokát. – A nefrológussal?

– Igen – felelte Evie lassan.

– Komoly a dolog?

Evie a férfira nézett, miközben a válaszon gondolkodott. Max érdeklődése őszintének tűnt, de ez semmit sem jelent. Ezt az oldalát Evie jól ismerte: az őszinte odafigyelést a betegekre és a hozzátartozóikra.

Max számára az, ami közöttük történt, csak futó kaland volt. Az is erre utalt, hogy nem jelentkezett, amióta a Gázai övezetbe utazott, és később sem. Annak idején azt sem említette neki, hogy a szülei is ismert sebészek. Öt éjszakát és négy napot töltöttek együtt, a hálószobán kívüli életük mégsem került szóba.

Mi lenne, ha most mindent elmondana Maxnek, csak azért, hogy részese legyen az életének? Max szülei szerint Imogen létezése veszélyt jelent Max karrierjére, ezért pénzt ajánlottak neki, hogy anyagi szempontból biztosíthassa a lánya jövőjét, ha a veseátültetése nem sikerülne, és ő már nem tudna többé gondoskodni a gyerekről. A szülők nyugodt, magabiztos viselkedése meggyőzte Evie-t. Úgy érezte, nemcsak a fiuk érdekében cselekszenek, de az ő és a kislánya javát is szem előtt tartják. Úgy tűnt, valóban meg vannak győződve arról, hogy mindenki számára az a legjobb megoldás, ha Evie elfogadja a pénzt, aztán pedig minden kontaktust kerül velük és a fiukkal.

Ha Van Bergék ellenségesek lettek volna, Evie nem fogadta volna el a pénzüket. De félt, és sebezhető volt. A saját fenyegető életkilátásai és a koraszülött babája mellett túl sok lett volna, hogy egy harmadik fronton is küzdjön. Ha Max szüleinek igazuk volt, és a fiuk valóban hallani sem akar róla, hogyan dolgozná fel még a bánatot is? Nem kockáztathatta meg.

Nem számított rá, hogy még valaha is találkozik Maxszel. De kit akar becsapni? Nem abban reménykedett mindig, hogy ha sikeres lesz a szervátültetés, és utána, ha jobban lesz, talán mégis felveheti a kapcsolatot a férfival? Nem azt mondogatta magának, hogy ha minden jól megy, leküzdi a visszautasítástól való félelmét, és végre beszél Maxnek a lányáról? Imogen miatt, mert az imádott kislánya sokkal többet érdemel. Ez azonban most nem a megfelelő pillanat.

– Annie éppen a veseátültetéshez végzett utolsó vizsgálatok eredményeit nézi át. A vérnyomást és hasonlókat…

Evie igyekezett közönyös hangot megütni, nem akarta elmondani, hogy a vesét Annie adományozza, és ő fogja megkapni. Különben összeomlana, és bevallaná Maxnek, hogy nagyon fél.

A férfi hitetlenkedve méregette, és Evie bízott benne, hogy nem pirult el. Nagyon jól tudta, hogy a betegség és a terhesség az utóbbi évben nyomokat hagyott rajta. A szeme alatt sötét karikák húzódnak, a súlyából is sokat veszített, a bőre sápatag, és ezen a legjobb smink sem segít.

– Jézusom, Evie, nagyon sajnálom! Sejtelmem sem volt róla. Emlékszem, említetted, hogy közel állsz a bátyádhoz és a feleségéhez. Nem csoda, hogy ilyen sápadt vagy. Rettenetesen aggódhatsz érte.

Evie alig észrevehetően összerezzent, amikor Max váratlanul a vállára tette a kezét, és közelebb húzta magához, hogy a szemébe kelljen néznie.

– Evangeline, ugye tudod, hogy hozzám bármikor fordulhatsz, ha szükséged van valamire?

Evie-t forróság öntötte el, és még erősebben bizsergett a bőre. Ezek csak testi reakciók, mondta magának kétségbeesetten. Semmit sem jelentenek. A szívében mégis halvány remény ébredt. Azt kívánta, bárcsak Max megcsókolná, és az értésére adná, hogy kívánatos nő. A mögötte álló, borzalmas év után elmondhatatlanul vágyott erre.

Nemcsak róla van azonban szó, hanem Imogenről is. Tapasztalatból tudja, mennyire megszenvedi egy gyerek, ha egy zátonyra futott házasság miatt ide-oda tologatják, mint egy figurát a sakktáblán. Az apja őt és a testvérét is arra használta, hogy fájdalmat okozzon az édesanyjuknak. Először azzal, hogy elhagyta őket, amikor Evie még csecsemő volt, és évekig nem kereste velük a kapcsolatot. Másodszor meg azzal, hogy megpróbálta őt és a bátyját kölcsönösen kijátszani egymás ellen, amikor az édesanyjuk egy új férfi mellett végül megtalálta a boldogságot. Egy szeretetre méltó férfi mellett, aki Evie számára igazi apát jelentett, nem csak mostohát. Olyan férfit, aki megóvta őt attól, hogy ugyanarra az útra tévedjen, mint azok a boldogtalan tinédzserek, akikkel dolgozik.

A szülei még most is nagyon hiányoztak neki, tizennyolc hónappal azután, hogy a házasságkötésük huszonötödik évfordulóján második nászútra mentek, és a Pireneusokban egy kanyargós úton halálos autóbalesetet szenvedtek. Szoros, szerető kapcsolatban éltek. Evie is ilyen házasságra vágyott, de Max azt soha nem kínálta fel neki. És soha nem is fogja.

Evie belenézett a férfi sötét szemébe, és megborzongott.

– Tessék, itt a kabátom – mondta Max.

Nyilván azt hiszi, hogy fázom, gondolta Evie, amikor a férfi a vállára terítette a kabátját. Távolabb a folyosón ápolónők egy csoportját pillantotta meg. Látható érdeklődéssel nézték őket.

– Max, kérlek. Figyelnek minket – suttogta Evie.

A férfi követte a tekintetét. Halkan elkáromkodta magát, aztán magával húzta Evie-t.

– Menjünk be ide! – mondta. – Mi a baj? – kérdezte, miután betolta Evie-t egy üres helyiségbe.

Nehéz volt elengednie, legszívesebben átölelte volna, hogy emlékezzen az illatára, az érintéseire, az ízére.

– Nem tudom, mire gondolsz.

Evie kerül engem, kitér a válaszok elől, gondolta Max. Neki bezzeg egy teljes évig sem sikerült kivernie a fejéből ezt az érzéki nőt. Mindig is határozottan ellenezte a munkahelyi kapcsolatokat, és ez soha nem okozott gondot neki – amíg nem ismerte meg Evie-t. Nő még soha nem bújt hozzá úgy, nem érintette meg úgy, mint ő. Evie volt az első ember, aki miatt a sebészi karrierjén kívül máson is elgondolkodott. Azon, hogy nem szól-e többről az élet annál, mint a legjobbnak lenni a hivatásunkban.

Az utolsó Evie-vel töltött estéjén Maxet a szülei telefonhívása rántotta vissza a földre. Ők tapasztalt sebészek, de szülőnek hidegszívűek és önzők voltak. Max nem szívesen gondolt a magányos, vigasztalan gyerekkorára. A szüleivel folytatott beszélgetés újra eszébe juttatta, miért nem akar se feleséget, se gyerekeket.

Valaki vagy remek sebész, vagy jó családapa. A kettő együtt nem megy. És ő sejtette, milyen elképzelése van Evie-nek a családról. Így aztán a Gázai övezetben töltött nyolc hónap során belevetette magát a munkába, örült, hogy segíthet, sőt még a nehéz körülményeket se bánta. Mert elterelték a figyelmét, és nem gondolt folyton arra a féktelenül szenvedélyes nőre…

Bármennyi életmentő műtétet végzett is azonban, éjszaka a sátrában szerette volna megosztani Evie-vel a nap eseményeit. Szeretett volna összebújni vele, és nem egyedül, kimerülten egy keskeny tábori ágyra rogyni.

Most Evie itt áll előtte, ő pedig ugyanúgy kívánja, mint annak idején. És megpróbálja meggyőzni magát arról, hogy csak azért van most itt, mert Evie-nek láthatóan szüksége van valakire, akivel beszélhet. Ez persze átlátszó kifogás, mert a lány sohasem nyílt meg előtte. A szenvedélyes éjszakákat mind a ketten élvezték, de kerülték, hogy személyes dolgokról beszéljenek.

– Többről van szó, mint egy veseátültetés, igaz?

Evie az ajkába harapott. Nem mert Max szemébe nézni.

– Mire gondolsz? – kérdezte.

– Aggódsz a sógornődért. Így van? Érthető. Úgy gondolod, hogy erősnek kell lenned, mert pszichiáter vagy, és az emberek támaszt várnak tőled.

Evie egy pillanatig Max szemébe nézett, de nem felelt.

– Nem egyszerű a másik térfélen állni, ha az ember megszokta, hogy ő hoz döntéseket – folytatta a férfi. – Úgy sejtem, hogy Annie-vel vagy a bátyáddal nem tudsz a félelmeidről beszélni. Velem viszont megteheted.

– Miért ajánlod fel?

Evie hangjában hitetlenkedés volt. Valóban ennyire megközelíthetetlen lennék? – futott át a kérdés Max fején.

– Mert ahogy többször is mondtam neked, szakmailag egyenrangúnak tekintelek.

– Értem. – Evie megrázta a fejét, és kifejezéstelen lett az arca. – Inkább nem.

Max tudta, hogy szemét alaknak érezné magát, ha most elmenne. Ha viszont marad, Evie azt hiheti, ő kész arra, hogy több legyen közöttük.

– Nem megy, vagy nem akarod? – kérdezte.

– Szeretném. Jobban, mint gondolod, de nem megy.

– Jól van, akkor beszéljünk arról, ami nyilvánvaló! Lefeküdtünk egymással. Egyéjszakás kaland volt – kezdte Max.

– Nem egy éjszaka volt, hanem öt – szólt közbe Evie, és elvörösödött.

Max szíve hirtelen furcsán átmelegedett.

– Oké, öt éjszaka – mondta. Megengedett magának egy halvány mosolyt, és Evie arcát figyelte. – Öt éjszaka elsöprő szexszel.

Evie arca még vörösebb lett, és karba fonta a kezét, mintha ezzel is érzékeltetni akarná a távolságtartását. Elkésett azonban, mert Max észrevette, hogy kitágult a pupillája. Lehet, hogy nem akar beszélni vele, de még mindig vonzódik hozzá. Evie most a nyelve hegyével láthatóan idegesen megnedvesítette az ajkát.

Max teste pedig ugyanolyan hevesen válaszolt a jelekre, mint annak idején. Legbölcsebb lenne, ha most távozna. De nem tud. Még közelebb lépett Evie-hez, és a samponja mandarinos illata megcsapta az orrát.

– Nem kell véget érnie – dünnyögte rekedten. – Egyikünk sem szeretne egy komoly kapcsolatra időt vesztegetni, de mind a ketten felnőtt emberek vagyunk. Miért ne élveznénk egyszerűen a szexet? – kérdezte, aztán Evie álla alá dugta az ujját, és felemelte a fejét, mert egyszerűen meg kellett tennie. Találkozott a tekintetük, és Maxet mintha áramütés érte volna. – Egyszerűen csak szex lenne – tette hozzá.

Visszautasításra számított, Evie azonban megfogta a kezét, az arcához emelte, és a szemét lehunyva a tenyerébe hajtotta a fejét. Max magához húzta a karcsú testét, és belélegezte csodás illatát. A blúz vékony anyagán át érezte a lány mellét, és izgalomba jött.

Egymásra talált a szájuk. Max nem tudta, melyikük tette meg az első lépést, de nem is érdekelte. A keze simogatón bejárta Evie arcát, a nyakát, aztán a mellét, ő pedig hozzásimult.

Max felnyögött, amikor a tenyere Evie mellbimbójához ért. Körülrajzolta a hüvelykujjával, és hallotta, hogy a lány halkan felsóhajt. Leereszkedett az asztal szélére, a combja Evie lába között volt, és érezte a testéből áradó forróságot. Sóváran megmarkolta a fenekét, és átfutott a fején, hogy kisebbnek tűnik, mint annak idején. Mielőtt folytathatta volna a gondolatot, Evie viharosan megcsókolta, és Max mindenről megfeledkezett.

– Akarlak – nyögte ki rekedten.

– Mennyire? – suttogta Evie.

– Szerintem tudod a választ.

Evie bizonytalansága meglepte. Annak a nőnek, akit annak idején megismert, nem volt szüksége megerősítésre. Szenvedélyesen és magabiztosan átadta magát az élvezeteknek, és elvette, amit akart. És ő sem titkolta, mennyire kívánja Evie-t.

A lány most kicibálta a nadrágjából az ingét, és türelmetlenül kigombolta. Aztán csókokkal borította a testét, amely szálkásabb és izmosabb volt, mint valaha, mivel Max rendszeresen használta otthon a fitneszgépeit, amióta megjött külföldről. Szüksége volt az intenzív edzésre, hogy elégesse a fölös energiáit. Amióta együtt volt Evie-vel, egyetlen nő sem keltette fel az érdeklődését.

Magához húzta a lányt, becsúsztatta a kezét a blúza alá, és átfogta feszes mellét. Aztán azonban hirtelen megdermedt. Evie mindig is vékony volt, most azonban minden egyes bordáját tisztán érezte. Valami itt nincs rendben. Max kicsit hátrább húzódott.

– Evie, várj… – kezdte, de hirtelen észbe kapott. Hogy lehetett ennyire idióta? Evie aggódik a sógornőjéért, ő meg csak arra tudott gondolni, hogy újra érezni akarja, eggyé akar válni vele. – Sajnálom. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie.

Evie megrázta a fejét, és amikor hátrált egy lépést, Max ökölbe szorította a kezét, hogy ne rántsa újra magához.

– Az én hibám volt – mondta a lány csüggedten. – Nem kellett volna idejönnöm.

Maxben most először fogalmazódott meg a kérdés, hogy hibát követett-e el annak idején. Szokatlan érzés volt. Tud diagramokat értékelni, és kórtörténeteket analizálni. A kapcsolatok megértésével azonban eddig nem terhelte magát. A rohadt életbe! Mindent rosszul csinált!

– Evie, van itt még valami más is?

– Hagyjuk ezt, Max! Kérlek!

Evie olyan hirtelen lépett hátra, hogy megtántorodott. Az esdeklő tekintete azonban visszatartotta Maxet attól, hogy megfogja a karját. Látta a lány arcán, hogy vívódik magával. Evie aztán megfeszítette a vállát, és félrefordult.

Max elhatározta, hogy kutakodik egy kicsit, mielőtt újra felteszi a kérdéseit. Némán nézte, amint Evie kimegy a szobából, és becsukja maga után az ajtót.

2. FEJEZET

Eljött a válaszok ideje. Max leparkolt az ismeretlen ház előtt, és leállította az autója motorját. Az áramvonalas, csillogó sportkocsi – a kevés gyengéi egyike – nem illett az előváros korosabb autói és egyszerű házai közé. Még egyszer ellenőrizte a címet, amelyet egy kórházi üzenet hátoldalára firkantott.

Egyértelműen jó helyen jár, bár mindenre számított Evie-től, csak nem erre az ötvenes években épült, semmilyen ikerházra másfél órányira a Silvertreestől. Egészen más volt, mint azok a lakások, amelyeket tudomása szerint a Youth Care Residential Centre a munkatársak rendelkezésére bocsátott.

De mit tud ő a valódi Evangeline Parkerről? És mi hozta ide egyáltalán? Az ösztöne. A sebészként töltött évtizedek megtanították rá, hogy figyeljen a megérzéseire. És most nem szabadulhatott attól az érzéstől, hogy Evie-vel kapcsolatban valami, ami pedig fontos, elkerülte a figyelmét.

Kiszállt a kocsijából, átvágott az úton, felment a keskeny verandára, és bekopogott a házba. Odabentről neszezés hallatszott, aztán kinyílt a bejárati ajtó.

– Max?

– Helló, Evangeline!

Maxnek már tegnap is feltűntek Evie szeme alatt a sötét karikák és az is, hogy nagyon sápadt. Még mindig gyönyörű, de csak árnyéka annak a fiatal nőnek, aki egy éve maga volt a virágzó élet. Max most már azt is tudta, mi ennek az oka. El sem akarta hinni, hogy elhitte a beteg sógornőről szóló mesét. Valójában nem ő beteg, hanem Evie. Neki van szüksége transzplantációra, nem Annie-nek.

Evie kijött a házból, és becsukta maga után az ajtót, mintha nem akarná behívni Maxet.

– Mit keresel te itt?

Furcsa, gondolta Max. Az imént ő is ugyanezt a kérdést tette fel magának.

– Miért mondtad, hogy Annie szorul transzplantációra? – kérdezte.

Evie döbbenten nézett rá, és olyan erősen markolta az ajtógombot, hogy a kezén kifehéredtek a csontok.

– Nem mondtam ilyet – felelte, és dacosan előreszegte az állát.

– De azt sejtetted.

– Hogy derítetted ki?

– Aggódtam. Láttam, hogy valami nincs rendben veled.

Evie tekintete kihívó lett. Most az az Evie volt, akit Max ismert.

– Ellenőriztél engem?

– Nem hagytál számomra más választást. El kellett volna mondanod…

– Bocsánatot kellene kérned tőlem – emelte fel a hangját Evie, de a tekintete ideges volt. – Mindig is élharcosa voltál az orvos és beteg közötti titoktartásnak.

– Valóban erről akarsz vitatkozni? – kérdezte Max nyugodtan.

Evie szótlanul meredt rá. Egy másodpercig. Kettőig.

– Igazad van. Sajnálom – felelte végül. – Tegnap eljátszottam a gondolattal, hogy elmondom neked, de nem tudtam, hogyan fogjak bele. De örülök, hogy már tudod.

– Nem akarsz behívni?

Evie nem válaszolt azonnal, és Max válla fölött egy pontra szegezte a tekintetét.

– Előbb áruld el, hogy mit tudtál meg az aktámból.

Max habozott. A kérést meglepőnek és nyugtalanítónak találta. Az az Evie, akit ismert, lobbanékony, szenvedélyes és erős volt. Egészen más, mint ez a bizonytalan nő, aki mintha rejtegetne valamit.

– Nem néztem bele az aktádba. Megnyugodhatsz. Csak beszéltem Arabellával.

– Kivel?

– Arabella Goodwinnal, a nefrológusoddal. Említettem neki, hogy tegnap beszéltem veled a veseátültetésekről. Képzelheted, mennyire megdöbbentem, amikor rájöttem, hogy Arabella azt hiszi, tudom az igazságot. Mármint azt, hogy Annie a donor, és te kapsz tőle vesét.

Maxnek a kolléganő előtt szerencsére sikerült lepleznie, hogy erről addig sejtelme sem volt.

– Ó! És mit mondott még?

– Hogy a sógornődnél éppen az utolsó vizsgálatokat végzik. Még egyszer ellenőrzik, hogy minden klappol-e. Ha jól értettem, a jövő héten lesz a műtéted, de már hamarabb be kell feküdnöd a kórházba.

– És? – kérdezte Evie láthatóan nyugtalanul.

Max nem értette, mire vonatkozhat a kérdés.

– A PRA-értékedre és a plazmaferezisre gondolsz?

Evie mélyeket lélegzett, aztán mereven bólintott.

Miért ilyen feszült? – töprengett Max. Valami elkerülte volna a figyelmét? Evie nyilván tudja, hogy minden veseátültetésre szoruló betegnél kiterjedt vizsgálatokat végeznek. Így derítik ki, hogy egyszerű vagy nehéz lesz számára megfelelő donort találni.

– Ebben semmi szokatlan nincs – mondta, hogy megnyugtassa Evie-t. – A veseátültetésre szoruló betegeknek mintegy huszonöt százalékánál végeznek plazmaferezist, hogy eltávolítsák a vérükből a veszélyes antitesteket, és ezzel csökkentsék a kilökődés kockázatát. Nem kell aggódnod.

– Mást is mondott még Arabella?

– Egy korábbi transzplantáció nem volt sikeres nálad? Ezért félsz ennyire?

– Egy korábbi transzplantáció?

– Magas az antitestszinted, úgyhogy vagy vérátömlesztésed volt, vagy terhességed, de transzplantációd is lehetett. Én az utóbbira gyanakszom. Talán akkor történt, amikor még gyerek voltál?

Ez érthetővé tenné Evie félelmét. Attól tart, hogy a teste megint kilöki az idegen vesét.

– Korábbi transzplantációra gyanakszol – ismételte meg Evie inkább csak saját magának, mielőtt Maxre nézett. – Ezek szerint valóban nem nézted meg a betegaktámat.

– Természetesen nem, bár be kell vallanom, erős kísértést éreztem rá. Nem akartam azonban megtenni sem veled, sem a kolléganőmmel. Viszont érdekelne, hogy miről van szó.

– Mióta tudsz műszak közben csak úgy eljönni ide? – kérdezte Evie élesen. – Vagy inkább azt áruld el, hogy miért jöttél.

A kérdés jogos volt. Max nem szokott műtéteket elhalasztani, azért legalábbis nem, hogy tanácsot adjon egy kollégának, akinek gondjai adódtak. Ráadásul akihez három órát kell autóznia. Eltökélte azonban, hogy nem megy el innen, amíg Evie nem osztja meg vele a félelmét és a kétségeit. Mindenképpen segíteni akart neki.

– Szakítottam időt, mert rólad van szó – válaszolta őszintén.

Már tegnap is érezte, hogy Evie-nek támogatásra van szüksége. Azt azonban, hogy nagyon nagy szüksége van rá, csak most sejtette meg. Evie könnyes szemmel nézett rá, és váratlanul megtántorodott. Mielőtt még elesett volna, Max gyorsan ölbe kapta.

– Gyere, beviszlek – mondta, és belépett a házba.

Az előszobában feltűnt neki a kopott parketta. A falakon családi fotók függtek emberekről, akiket ő nem ismert. A sarokban egy fogas állt, amely majdnem összerogyott a kabátok és a szivárvány minden színében pompázó vízhatlan dzsekik súlya alatt. Alatta Max különféle méretű cipőket látott, nőknek, férfiaknak és kisfiúknak való gyerekcipőket. Egy régi babakocsi és egy doboz játék is ott árválkodott. A helyszűke valósággal nagyobb ház után kiáltott.

A nappaliban Max óvatosan talpra állította Evie-t.

– Nem gondoltam, hogy ilyen házban laksz. A bátyádé és a sógornődé, igaz?

– Igen – felelte Evie bágyadtan. – Elvesztettem a lakásomat az ifjúsági központban, miután a betegségem miatt nem tudtam tovább ott dolgozni. Annie felajánlotta, hogy lakjam náluk, amikor kilenc hónapja… segítségre szorultam.

Max érezte, hogy Evie először mást akart mondani. Ez azonban most nem alkalmas pillanat a faggatózásra.

– Nem lehetett egyszerű.

– Nem, nem volt az.

– Meglepettnek tűnsz.

– Nem vártam tőled, hogy ilyen együttérző leszel. Azt hittem, nálad minden a karrierről, a karrierről és újra csak a karrierről szól. – Evie kis szünetet tartott. – Kérsz valamit inni?

Maxet meglepte a hirtelen témaváltás. Evie valóban ennyire szívtelennek tartotta őt?

– Igen, köszönöm.

Evie elindult a konyha irányába. Max a nappaliba ment. Szívesen megkérdezte volna a lánytól, miért csókolta meg tegnap, de úgy döntött, hogy vár az ilyen kérdésekkel. Hogy lefoglalja magát, körbenézett. A falon függő képek egyike felkeltette a figyelmét. Evie bátyjának meg a sógornőjének az esküvői fotója volt, és Evie is ott mosolygott. Max a többi fotót is megnézte. Főként Annie családtagjairól készültek. Látott képeket egy csecsemőről, akiből időközben kilenc-tíz éves kisfiú lett. Evie-ről és a bátyjáról is volt közös fotó. Le sem tagadhatták volna, hogy testvérek, bár Evie nagyon nőies jelenség volt, a testvére pedig erősnek és magabiztosak tűnt.

Evie nem szorul a védelmemre vagy segítségemre, gondolta Max. Ennek valójában örülnie kellett volna, furcsamód mégsem örült. A könyvespolcon hirtelen megpillantott egy kisbabáról készült fotót, valószínűleg az ő kocsija van a folyosón. A fénykép kettős keretben állt, a másik fotó Evie-t ábrázolta egy csecsemővel a karjában. Alighanem a legfiatalabb unokahúgával.

Maxnek elszorult a szíve. Jól gondolta, hogy Evie ilyen életre, saját családra vágyik. A betegsége azonban most meghiúsíthatja az álmát. Te nem ajándékozhatod meg családdal, futott át Max fején. Akkor sem, ha a transzplantációnál minden jól megy.

Mit keres ő itt? Közöttük csak futó kaland volt, semmi több. A munkájára kell összpontosítania, és elfelejtenie Evangeline Parkert.

Gyorsan visszament a fotelhoz, és leült. Az lesz a legjobb, ha megissza, amit Evie hoz neki, aztán pedig eltűnik innen.

– Csak látni akartam, hogy jól vagy-e. Nagyszerű, hogy a sógornőd neked adja az egyik veséjét – mondta, amikor Evie visszajött egy kancsó narancslével és két pohárral.

– Igen.

Max nem szólt, amikor Evie megtöltötte az első poharat, a másodiknál azonban közbelépett:

– Biztos, hogy meg akarod inni? Azt hittem, csökkentened kell a káliumbevitelt.

– Mi vagy te? Az üdítőrendőrség?

Evie mindenesetre letette a kancsót, és nem töltött belőle újra. Aztán leült a férfival szemben a kanapéra. Távolságot tartva.

– Evie, kérlek! – kezdte Max aggódón. – Beszélj velem!

A gyors eltűnésből alighanem semmi sem lesz, látta be.

Evie csak nehezen állta meg, hogy ne vesse magát a férfi karjába, és ne valljon be mindent. Max itt van nála! Ráadásul olyasmit mondott, amire ő álmában sem számított. Hogy azért szakított időt erre az útra, mert úgy gondolta, neki szüksége van rá. Azt persze nem tudhatja, milyen nagyon. És hogy miért.

Bizonyosságra van azonban szüksége. Tartozik ezzel Imogennek. Nem vonhatja be a lánya életébe Maxet, amíg nem teljesen biztos abban, hogy érdemes rá.

– Hogy vagy? – kérdezte a férfi együttérzőn. – Mármint úgy egyébként.

Evie szeme égett a visszafojtott könnyektől. Az emberek néha közönyösek, ridegek és érzéketlenek, sokszor azonban megható jóságról és önzetlenségről tesznek tanúbizonyságot. Mint a sógornője, aki nemcsak otthont kínált neki, mintha mi sem lenne természetesebb, hanem még az egyik veséjét is felajánlotta.

Most pedig itt van Max. Az a férfi, akivel ő az élete legcsodálatosabb öt napját és éjszakáját töltötte, eljött hozzá. De vajon meddig terjed a segítőkészsége?

– Úgy érted, a betegségemen kívül? – kérdezte Evie halvány mosollyal az ajkán. – Pszichésen is meglehetősen rossz állapotban vagyok – mondta.

Ez talán elég ahhoz, hogy Max lelépjen, gondolta. Ami őt bizonyossághoz juttatná.

A férfi semmit sem mondott, csak felállt, hogy átüljön Evie mellé. A lány most már nem tudta visszatartani a szavakat, amelyek kikívánkoztak belőle:

– Rengeteg vizsgálaton vagyunk túl Annie-vel. Néha úgy éreztem, hogy ez a kálvária soha nem ér véget. – Evie számolni kezdte az ujján: – EKG, mellkasi röntgen a tüdőbetegségek kizárására, méhnyakrákszűrés és mammográfia, CT-vizsgálatok esetleges vesekövek kiderítésére, a vérvételek egész soráról már nem is szólva. – Zavart pillantást vetett Maxre. – Bocs, ezt nyilván mind tudod. Csak néha már nem akarom elhinni, mi mindent kell Annie-nek elviselnie miattam.

– Fontos vagy neki – felelte Max nyugodtan. – És a bátyádnak is. Ráadásul fordított esetben te is megtetted volna értük, igaz?

– Természetesen. Mégis jobb volna, ha a sógornőmnek nem kellett volna ezt végigcsinálnia. Mi lesz, ha Annie nekem adja az egyik veséjét, és valamikor majd a saját gyerekének lenne szüksége rá? A bátyámmal van egy kilencéves fiuk.

– Van ok arra, hogy ezt feltételezd?

Evie tudta, mire gondol a férfi. A policisztás vesebetegség többnyire örökletes.

– A bátyámban nincs meg az a bizonyos gén, az unokaöcsémet pedig megvizsgálták, és egészségesnek találták. De nem erre gondoltam – mondta Evie. – A srácot elütheti egy autó, vagy kialakulhat nála más, korábban nem diagnosztizált vesebetegség…

– Valószerűtlen azután, amit az előbb mondtál – felelte Max megnyugtatón. – Veled az történt? Csak idén tudtad meg?

Evie az édesanyjára, a mostohaapjára és a bátyjára gondolt. Minden támogatást megadtak neki, amikor sok éve kiderült a betegsége. Szeretőbb családot nem is kívánhatott volna magának, és nagy szerencse, hogy még Annie is a sógornője lett. A szülei mégis hiányoznak. Szinte mindennap. Fájt a szíve, ha arra gondolt, hogy nem ismerhették meg az unokájukat. Imogennek soha nem lesznek olyan szép emlékei szerető nagyszülőkről, mint az unokaöccsének.

Egyszeriben rádöbbent, hogy Max kérdezett tőle valamit, és visszatért a jelenbe.

– Bocs, miről is beszéltünk?

– Azt kérdeztem, csak idén tudtad-e meg, hogy beteg vagy.

– Nem. Tinédzserként diagnosztizálták nálam a betegséget, de a veseelégtelenség fenyegető jelei csak egy éve jelentkeztek.

Azon a héten, amikor lefeküdt Maxszel.

– És hogyan?

– Éppen egy kiszámíthatatlan viselkedésű fiúval dolgoztam, aki megrúgott.

– Erős rúgás lehetett.

– Az volt. – Evie azt nem említette, hogy több métert repült az irodában. Megpróbálta könnyed hangon folytatni: – Sajnos, éppen a beteg vesémet érte a rúgás. Alighanem Murphy törvénye érvényesült: ami elromolhat, az el is romlik.

– Értem – bólintott Max mogorván. – Nem csoda, hogy abbahagytad ott a munkát. Tudom, hogy nagyon szeretted, és biztosan nehéz döntés volt.

Evie meglepetten nézett a férfira.

– Nem végleg hagytam abba, csak szabadságra mentem, mert túlságosan megerőltető volt.

– Nem mehetsz vissza oda!

Max határozott hangja nem tetszett Evie-nek.

– Dehogynem. Vissza is megyek, amint ismét jól leszek.

Már ha valaha is jobban leszek, tette hozzá gondolatban.

– Hasonló eset bármikor újra megtörténhet. Gondolj a végzetes következményekre!

Evie megborzongott, és védekezőn karba fonta a kezét a melle előtt.

– Miből gondolod, hogy utasításokat adhatsz nekem?

Maxnek láthatóan nehéz volt megőriznie a nyugalmát.

– Nem adok utasításokat – felelte.

Némán meredtek egymásra. Evie azt találgatta, Maxet is ugyanúgy meglepte-e, mint őt, hogy veszekedni kezdtek. A férfi fújt először visszavonulót.

– Sajnálom. Éppen azt akartad elmesélni, hogyan értesültél a hibás veseműködésedről.

– Igaz… – Evie még nem enyhült meg teljesen. – Annak idején a vizsgálatokból kiderült, hogy a bátyám nem alkalmas donornak. Édesanyám viszont igen, de ő…

Evie nem tudta befejezni a mondatot. Mind úgy gondolták, hogy az édesanyja majd neki adhatja az egyik veséjét, amint szükségessé válik az átültetés.

– Édesanyád már nem él? – kérdezte Max együttérzőn, mert megsejtette az igazságot.

– Kevéssel azelőtt, hogy elkezdtem dolgozni a Silvertreesben, meghalt egy autóbalesetben – felelte Evie.

Ebben a pillanatban rádöbbent, hogy a férfi nem orvosként, hanem barátként hallgatja őt. Bízik benne. Ha Max most sebészként gondolkodna, tudná, hogy az ő vesebetegségénél végstádiumról van szó, nem pedig sikertelen átültetésről. Vagyis a magas antitest-koncentrációra csak két elképzelhető magyarázat van: vérátömlesztés vagy terhesség.

Nem kell azonban sok idő ahhoz, hogy Max rájöjjön, a kettő közül melyik. Evie tudta, hogy most el kellene mesélnie az igazságot Imogenről. Hiszen kiderült, hogy Max számára fontosabb a személye, semmint azt ő valaha is képzelte. Eddig azt hitte, közömbös iránta, de tévedett.

– Az édesanyád halála és a diagnózis együtt valószínűleg már túl sok neked, ezért nem tudsz világosan gondolkodni – zavarta meg a férfi Evie töprengését.

– Világosan gondolkodni?

– Attól tartasz, hogy Annie elhamarkodottan döntött, amikor felajánlotta a veséjét. Tudom, hogy kétségeid vannak. Testileg és érzelmileg kimerült vagy, és félsz, mert már közel a beavatkozás időpontja. Te is tudod, hogy érzik magukat a betegek egy műtét előtt. Remélem, nem gondolkodsz azon, hogy visszautasítod Annie ajánlatát.

Evie-ben felmerült ez. Számtalanszor. Néhányszor ki is mondta. A sógornője azonban végighallgatni sem volt hajlandó, viszont az emlékezetébe idézte, hogy Imogen számára ő jelent mindent. „A lányodnak szüksége van rád.”

– Nem, nem fogom visszautasítani. Annie nem is menne bele. Ez azonban nem könnyíti meg a dolgot.

– Olyan ez, mintha égi ajándékot kapnál – mondta Max, és gyengéden megsimogatta Evie kezét. – A kezdeti fenntartásaidat is érthetőnek találom. Ti azonban nagyon közel álltok egymáshoz, az unokahúgodnak és az unokaöcsédnek pedig szükségük van a csodás nagynénjükre.

Evie összerezzent.

– Az unokahúgomnak?

Max a könyvespolcra bökött a fejével.

– Láttam a fényképeket.

Evie-t rosszullét környékezte. Eljött a pillanat. El kell mondanom, gondolta, de nem találta a megfelelő szavakat. A szoba forogni kezdett vele, és megkapaszkodott a kanapé karfájában.

– Jól vagy? – kérdezte Max nyugtalanul.

Odakint az utcán csend volt, és idebent is csak a folyosóról hallatszott be az állóóra ketyegése. Max meglengette a kezét Evie arca előtt. Ő lassan a férfira emelte a tekintetét.

– Ő nem az unokahúgom – suttogta.

A férfi arcára értetlenkedés ült ki. Evie kissé hisztérikusan felnevetett. Max Van Berg, a kiváló sebész, akinek a betegei esetében semmi sem kerüli el a figyelmét, nem látja a fától az erdőt.

– Imogen az én lányom. A mi lányunk.

Max hallotta a szavakat, az agya azonban nem tudta feldolgozni a jelentésüket.

– Van egy gyereked?

– Nekünk van gyerekünk – helyesbített Evie bátortalanul.

– Van egy lányom. – Max távolabb húzódott Evie-től. – Van egy három hónapos kisbabám, és te elhallgattad előlem?

Evie összekulcsolta a kezét, és kerülte a férfi pillantását.

– Öt hónapos – felelte reszketve.

– Tessék?

– Imogen öt hónapos, nem három.

Max éles szemmel figyelte Evie-t, miközben ő felvette a poharát, hogy igyon egy nagy kortyot.

– Ennyi elég – szólt rá Max.

Elvette Evie-től a narancslét, és távolabb tette. Aztán felállt, és az ablakhoz ment, hogy távolságot teremtsen. Neki nagyon is jól jött volna egy ital, de nem narancslé, hanem valami erősebb. Pedig csak ritkán fogyasztott alkoholt.

– Egy éve feküdtünk le egymással. Vagyis hét hónapra született a baba?

– Az én… állapotomban nem igazán meglepő. A harminckettedik hétben született. Hetente ötször jártam dialízisre, hogy a lehető legtovább tudjam kihordani. A stressz miatt azonban a nőgyógyászom a szülés megindítása mellett döntött.

Max agyának az egyik része azt mondta, Evie jól tette, hogy beleegyezett a koraszülésbe. Az állapota nyilván gyorsan romlott, és a növekvő magzat még jobban megterhelte a szervezetét. Ami megmagyarázza, hogy miért elkerülhetetlen a transzplantáció.

– Soha nem gondoltál arra, hogy… nem szülöd meg? A saját egészséged és a gyerek érdekében? – hallotta Max a saját kérdését, de azonnal rádöbbent, hogy hibát követett el.

Evie arca kifejezéstelen lett.

– Kérlek, Max, most menj el! – mondta jeges hangon.

Még ő dühös rám? Nekem lenne okom arra, hogy haragudjak, gondolta Max, és hitetlenkedve megfordult.

– Ez most komoly, Evangeline? Egy teljes éven át elhallgattad előlem a gyerekemet, és most én vagyok a rossz?

– Mert azt mondtad, hogy nem kellett volna megszülnöm.

– Ne forgasd ki a szavaimat! Jogosan aggódtál volna önmagadért és a babáért. Te magad mondtad, hogy a terhesség túl sok volt a legyengült szervezetednek, és ezért kellett hét hónapra megszülnöd a gyereket.

– A kislányomat.

Max zavarodottan nézett Evie-re.

– Tessék?

– Ő a kislányom, nem „a gyerek”.

– Jól van, a kislányt.

Max nem szándékosan volt ilyen távolságtartó, de még fel kellett dolgoznia a hírt. Egyszeriben fojtogatónak érezte a szobában a levegőt. Gondolkodnia is nehéz volt.

– Egészséges a kicsi? Minden rendben van vele? – kérdezte.

– Igen.

– Meddig volt a koraszülöttosztályon?

– Csak harminc napig. Ezerötszáz grammal született. El kellett érnie a kétezer grammot, önállóan kellett innia, lélegeznie és stabilan tartania a testhőmérsékletét ahhoz, hogy hazahozhassam.

– Természetesen…

– A testhőmérséklettel nem volt gond. Egyszerre inni és lélegezni azonban nem tudott, ezért nehéz volt etetni.

– Harminc napig. – Max mélyeket lélegzett. – A kisbabánk harminc napig feküdt az intenzív osztályon, és te nem hívtál fel. Kísérletet sem tettél rá, hogy kapcsolatba lépj velem.

Evie némán meredt a férfira.

– Semmit sem tudsz felhozni a védelmedre?

– Nem állok bíróság előtt!

Maxnek hirtelen komor gondolata támadt.

– Mit akarsz? Pénzt?

– Nem!

Öt perce Max talán még hitt volna Evie-nek, most azonban már nem tudta, hogy bízhat-e benne.

– Azt hiszed, hogy… szándékosan estem teherbe? Azért, hogy csapdába csaljalak?

– Úgy volt? – Evie döbbent arckifejezése nem hatott Maxre. – Annak idején azt mondtad nekem, hogy nem lehet gyereked.

– Mert nekem is azt mondták – felelte Evie erőtlenül.

– Ugyan már! Orvosok vagyunk. Azért, mert policisztás vesebetegséged van, még lehet gyereked. Azt sem jelenti feltétlenül, hogy veseelégtelenség lép fel nálad. Ezzel a betegséggel sok nő több gyereket is kihord a kockázat növekedése nélkül. A statisztikák szerint az érintetteknek csupán ötven százalékánál következik be körülbelül hatvanéves korban veseelégtelenség, mintegy hatvan százaléknál pedig hetvenévesen. Ha az a fiú nem rúgott volna meg, talán semmilyen romlás nem következett volna be az állapotodban.

Evie úgy meredt a férfira, mintha még sohasem látta volna.

– Nem azt mondtam, hogy a betegségem miatt nem lehet gyerekem.

– Hanem miért?

– Nem akartalak csapdába csalni. Sem téged, sem bárki mást – védekezett Evie. – Amikor diagnosztizálták nálam a betegséget, ovulációs rendellenességet is megállapítottak. Azt mondták, valószínűleg termékenységi kezelésre lenne szükségem, hogy teherbe essek. Azt viszont kizárja a policisztás vesebetegség.

– Értem. – Maxnek feltűnt, hogy Evie arca hamuszürke, és remeg a keze. Goromba lett volna? – Ne haragudj, nem kellett volna ilyeneket mondanom.

– Valóban nem.

– Nyilván nem akartál tőkét kovácsolni a terhességből. Azt azonnal megpróbáltad volna, miután kiderült, hogy gyereket vársz. De miért nem szóltál nekem a babáról? Miért kellett csak véletlenül megtudnom? És egyáltalán: elmondtad volna valaha is?

Nyomasztó csend állt be. Odakint az ablak előtt könnyű szellő mozgatta a fák leveleit, és időnként egy-egy napsugár is beesett a szobába.

– Nos?

– El akartam mondani – kezdte Evie bizonytalanul. – Te viszont Gázában voltál, és amikor megpróbáltalak…

– Ez szánalmas – vágott közbe Max. – Hagyhattál volna üzenetet, ha igazán értesíteni akartál volna.

– Ennyire nem egyszerű. Kérlek, higgy nekem!

– Attól függetlenül, hogy azt mondod, ez nem a pénzről szól, én eleget kívánok tenni az anyagi kötelességemnek.

– Nem akarom, hogy kötelességérzetből bármit is tegyél! – csattant fel Evie. – Ezért nem mondtam el. Tudtam, hogy családot amúgy sem akarsz.

– És mégis itt vagyok.

Evie hirtelen felugrott, és a nappali ajtajához ment. Feltépte, és megkapaszkodott benne.

– Máris elmehetsz. Nem foglak többé keresni. Imogennek soha nem lesz szüksége rád.

– Ez nem így megy!

Max alig ismert rá a saját hangjára. A legkülönfélébb érzések rohanták meg, de az egyik az összes többinél erősebb volt. A félelem. Elismert sebész, közel jár ahhoz, hogy felérjen a szakmája csúcsára. Válsághelyzeteket ural, és embereket segít át életük legnehezebb időszakán. Mindig is fontosnak tartotta, hogy nyugodt és fegyelmezett legyen.

Ez azonban most nem segített rajta. Gyerekkora óta nem érezte magát ennyire tehetetlennek és sebezhetőnek. Soha nem akart családot. Egyetlen gyereknek sem kívánt olyan nyomasztó gyerekkort, mint amilyen neki jutott osztályrészül. Evie pedig esélyt kínál arra, hogy kilépjen egy helyzetből, amelybe önként soha nem került volna.

Csakhogy a kocka már el van vetve, és neki nincs választása. Apa lett. Megszületett egy gyerek, akinek apára van szüksége. Ő pedig soha nem lenne képes arra, hogy hátat fordítson a gyereknek, és egyszerűen eltűnjön az életéből.

– Azonnal megteszem a szükséges lépéseket – mondta a gyakorlati dolgokra koncentrálva.

– Mire gondolsz?

– Már mondtam. Pénzügyi megállapodásra.

– Én is mondtam már, hogy nincs szükségünk a pénzedre.