Máté Angi

Mamó

– részlet –

Szerkesztette Lackfi János
Illusztrálta Miklósi Dénes

© Koinónia, 2009, 2010, 2013, 2022, 2023
© Máté Angi

Elektronikus kiadás, 2023

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

ISBN 978 973 165 277 1

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Szabó Bertoldnak

Jó ideig úgy hittem, vannak, akik nagyanyától születnek, vannak, akik anyától, innen vagy onnan. Magamról azt, hogy nekem csak nagyanyám van, vele élek a kék házban, tőle nő a hajam, és ő csinálja a tejet.

Amikor kezdtem embereket, gyermekeket látni, úgy tűnt, mi valahogy nem olyanok vagyunk, mint ők. Azaz, külön-külön olyanok, mert Lidi néni is ráncos volt, mint mamó, meg én is olyan voltam, mint bármelyik ovis, de nekik anyjaik, meg apjaik voltak. Aztán megtudtam, hogy apám nincs, anyám meghalt. S ezt mamó úgy mondta, mintha nem akarná kiengedni a szájából, szorítósan, s nem szeretett a szeme. Mindig azt gondoltam ettől, hogy egy kicsit valami közöm lehet ahhoz, hogy meghalnak az emberek. Mamó nagyon szerette a temetőket meg a temetéseket. A temetéseket egy kerítésléc lyukán át néztük, persze kilógtunk a deszka mögül, de kit érdekelt, ha rezgett a hosszú emberek sora, bennük a fekete. Fekete cigányok, fekete trombita, fekete lábak a lovakon. Mind forogtak ott a léclyuk kerekében. Ilyenkor mamó kicsit boldog volt, hogy más is meghal, nemcsak Ilike, aki az én anyám.

Az én anyám erős volt. Van egy fényképem róla. Egészen felnőtt voltam, amikor a kezembe került. Már annyira nagy voltam, és nagy volt bennem a felejtés, hogy nem is tudtam, engedjem-e, hogy ez a kép legyen az anyám. Mert semmi kép nem élt bennem. Ezért hát hagytam. Erős volt, mert emelgette a sorompókat. Ezt dolgozta. Erősen tekerte fel, ha jelzett a vonat. Egy kicsi vasutas házból ilyenkor előerősködött, tekert, megállt, a vonat továbbment, tekert. Nem tudom, szerette-e ezt csinálni. A képen nem látszik.

Volt férje, két gyermeke. A bácsi verekedős volt, a gyermekek sírósak. Ez sem látszik a képen. Nem fogják egymást, úgy, mint akikben sok a szeretet.

Anyám végül mégis szeretni kezdett valakit, aki csak jött egy vonaton, átment a síneken. Úgy ment tova. Úgy lettem én.

Akkor berakta magát meg engem egy kicsi szomorú kofferbe, s hazament anyám mamóhoz meghalni. Hagyta a verekedős verekedését, a sírósai sírását, a tekerést, csak engem vitt, letett a kék házban, sötétedett benne.

Mamó nézett rám, ahogyan később is, mindig, valami gyalázatot fújt körém a dühe, valami rossznak a jelét pökte rám, hogy mai napig ne tudjam, jó lehetek-e valakinek még. A kék háznak nem volt oldala, azaz nagyobb volt a lyuk, mint az oldal, odahúzta az ágyat, az betömte. Csak néha mutatta a lámpásban lebbenő láng, hogy közénk jött a kint.

Volt olyan, hogy mondani akartam valamit, és nem tudtam, hogy hogy igaz: ha a pléhedényekben sorakozó árvácskákra néztem, sosem tudtam, vajon az én fejem megy le hozzájuk, vagy az ő fejük fel, hozzám. A nagy tányérfejükkel érték az orromat, akár kanalazhattam volna copfjaimmal a bánatukat. És velük simogattam a bőröm. Semmi olyat nem tudtam, ami még olyan jó lenne, mint az a virág.

Arról sem tudtam, hogy hogyan igaz: mekkora haja van mamónak, sosem láttam lobogtatni, ezért néha elképzeltem, hogy csak úgy oda van tűzve egy fészek vagy gereblyélt szárazság a fejére. A másik gondolatom az volt, hogy igen, lobogtatós haja van, s míg alszik, fejéhez gyűlnek valami hajhuziga-bogarak, akiknek az a dolguk, hogy a mamó haját szétszórják, csicsonkázzanak rajta, míg sima lesz, fényezzék a körmükkel, tekerjék derekukra, míg táncolnak. A tánc végére föltekerik-kanyarítják az egész hajasságot a fejére, megfont csíkokban. Ilyeneket játszottam a fejemben, sok idő telt el, amíg megtudtam, ezek ki- és elmondhatóak. Amikor gyermekek voltak mellettem, sosem gondolkoztam ilyeneken, csak magamban vittem, hogy bármikor elővehessem, ha senki nincs mellettem.

Amikor copfjaim voltak, nagyanyám a vacogtató reggel ellenére is rám húzta a csipkegallérú gyászköntöst, kibontotta, szétrázta a copfokat rajta, kiállított anyám sírja elé minden áldott novemberek első napján. Emberek még sehol, csak mi, anyám sírja, a pokrócban keltetett krizantém. Vártuk, hogy sajnáljanak. Aztán lett minden: járultak a népek, mintha lerónivaló sajnáljaik lennének. Szürkületkor, mikor nagyanyám szemei kellőképpen dörzsöltet mutattak, magam meg árvát, fényképész is termett, beállította a távokat, szögeket, márványon és rajtunk. Azokon a képeken azóta is a lábam elmenőben, a szememben valami dac.

Voltak még helyek, már nehezen látom őket. Az egyik ilyen helyet, amelyiknél mamó megállított – mert ott tartotta a büntetést – megjegyezhettem volna jobban: a szobasarok volt. A büntetésen kívül ott lakott még a ránciga s a ráncok mérge, mamóból. Ha sarokba állított, tudod, elindultak az arcán a vonalak, s úgy kanyarogtak, mint a giliszták. A falon valami habos virágok nézték a padlást, fölfele, nem voltak finomak, de az ujjamtól – ha sokat írt utánuk, vonalukon csúszva – átszíneződött a fal, a ruhám, a nyelvem, míg előjött a festék alól egy régi virág, amit már régek óta nem láttam. Dobogott a fal, a szemem, a varázslás akarta bennem, hogy gyorsabban és még gyorsabban nőjenek a bentrekesztett virágok.

A másik hely olyan volt, ahonnan lehetett nézni. Nézni a padról át a szembenre, addig, míg a falvédőn picit emelt a madár szárnyán, vagy fején, ahogy akartam. Előbb-utóbb kijöttek a könnyeim a hunyorgástól, s féltem is, hogy úgy marad egyszer a szemem, és örökre mozogni fog a madár, a szekrény, a minden.

Még fák voltak a falvédőn, álltak egymás mellett, s ha kicsit arrébb mozdítottam a fejem, majd gyorsan vissza, összefolytak nagy, barna tócsává. És így bólogattam, míg fájás ment a nyakamba. Ezeket játszottam.

A templom is hely volt, a legnagyobb hely, lehetett férni benne nagyon és látni is szépen. (A kék házban sötét volt, és leginkább csak ülnöm szabadott, hogy el ne romoljon semmi, bele ne hasadjak abba a kövér sötétbe, szét ne hulljanak a tárgyak benne.)

Várnom kellett, amíg mamó beszélget az Istennel, néztem-néztem a kifúrt szemű szenteket a falon, s boldog voltam, amikor az én szememet megtaláltam a helyén. Ha nem vették észre, vakargattam a vaksi rajzolásokat, a talpukat csiklintottam, hátha jobb úgy nekik.

Az ösvény melletti, de még nem a fűben helyek elém engedték a sok egyforma, keményhátú bogarat, amelyek úgy kapkodták az ösvényt, füvet, repedést, mintha ezek valamelyikénél felejtették volna táskájukat, gyermeküket, fontos dolgukat, és nagyon gyorsan meg kellene találniuk ezeket.

Volt mamónak is egy ilyen mozgása, amikor egyszer az oviban felejtett. Akkor én már túlmentem a félésen, s a legnagyobb hangomon fújtam a hintán, égig menve, hogy unapalomablánká, szállj fel az egek felé. Szállt a pálomá, a blánká, amikor megláttam a köztük cikkcakkozó, felém törő mamót, ahogyan keresi a levegőt, amit bevehet, és a hinta nyelét, hogy leszedve onnan engem, hozzám jusson egészen. S akkor, már a félésen túl, a pálomák közül nem akartam kijönni, mamóé lenni, lábon járni. De leszedett, szorosan markolta kezét a kezemre, és egyszerre tettük a lábunkat. Máskor ő teszi elöl, én hátul, oda, ahova ő már tette.

Szóval, a bogarak cikkcakkja is ilyen volt. Míg néztem a földet, a térdeimre felhordta magát az ösvény, rajta volt a repedés, a fű, a göröngykék. Kicsi kertek nőttek a térdeimen, amikben játszhattam a bogarast: remegtető mozgásuk elé bedugtam az ujjam, hogy eltévedjenek. Utánuk nyúltam, kivettem a lábukat, valamijüket, aztán hagytam, tanulják a szaladást, szárnyaik-lábaik nélkül. Közben láttam fejemhez emelkedni kövérített bogarakat, amint belegyúrják kemény hátukat a fülembe, s megbüntetnek sok lábakért-szárnyakért, mert belebökdöstem kereső útjukba.

Ilyenkor néhány napig hagytam az ösvény melletti, de még nem füves helyet. Nem néztem rá, nem vizslattam. Ha visszatérdeltem is hozzá, már nem figyeltem kapkodó lábú bogaraira.

Vártam, hogy kicsi kertek nőjenek újra a térdeimre.

Addig vártam, míg csípés nem ment a lábamba.

Ekkor szisszeket mondtam, ugráltam, míg kiment a csípés, és legurultak a kertek.

Nem tudom, miért mindig a falak környékén jártam, álltam. Miért vágytam arra, hogy változzon rajta valami, hogy legyen ezekhez a falakhoz valami közöm. Tudod, mindenhez hozzá akartam érni, mindenhez akartam a közömet.

Tolakodtam az apró fejemmel be a világba, hadd tartozzam őhozzá. Mert egyedül voltam tulajdonképpen.

Tartalom

Jó ideig úgy hittem

Volt olyan, hogy mondani

Amikor copfjaim voltak

Voltak még helyek

Mert egyedül voltam

Vannak olyan nagyanyák

Ott is utolért mindig

Ilyen lehet a mézesbödönben

Mamó valamikor olyan

Tudod, a nyarakban

Amikor mamó a tornácon

Mamóban volt a gyors

Kicsi volt a kék

Nem tudom a kezét

Kuporogtunk

A szemek nélküli embereknek

Mamó ült, de ha ült is

A karácsonynak az volt a neve

Mamó nem szerette

Róza néni akkora volt

Ha mamónak az lett volna

A nagy ablakban

Az út vonalas volt

Mamó este

Nézem a helyeket

Ilyen nagy fésülgetés

A tornácról pont azt

Három kilincsem

Laji papó mindig

Mamó keveset állt

Nőtt a hajam, már vissza

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Szerkesztő Rostás-Péter Emese
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Miklósi Dénes
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 277 1

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence