SZEREPLŐK

A nyomozók:

Farkas Róbert, főügyészségi ügyész

Szűcs Gábor, rendőr főhadnagy

A Fort Analyze Kft. dolgozói:

Hajós Gergely, a cég egyik társalapítója és ügyvezetője, projektvezető

Tallmann Ákos, a cég másik társalapítója és ügyvezetője, technológiai igazgató

Hattyú Katalin, Hajós Gergely élettársa, Tallmann Ákos személyi asszisztense

Szerémi Gyöngyi, UX/UI dizájner

Széplaki Judit, minőségbiztosítási mérnök

Keresztes Hajnalka, adatelemző

Fellegi Péter, üzletfejlesztési menedzser

Maksai Demeter, adattudós és szoftvermérnök

További szereplők:

Chris Donaldson, amerikai üzletember

Szendrei Loránd, bolti eladó

1. fejezet

A KAPU KITÁRUL

A vérrel, iszonyattal és tébollyal átitatott lidércnyomás, amit Róbert később csak úgy nevezett, hogy a Kasszandra-ügy, megtévesztően ártalmatlan módon vette kezdetét.

Péntek délután volt. A főügyészség zegzugos, labirintusszerű épületének egyik első emeleti irodájában két férfi üldögélt, abba a fajta ráérős, gondtalan beszélgetésbe bocsátkozva, amit kizárólag azok folytatnak, akik már semmilyen érdemi teendőt nem terveznek a napra, és csak lustán múlatni akarják a perceket a munkaidő lejártáig. A verőfényes, június közepi napsütés épp megfelelő hátteret biztosított a várva várt hétvége kezdetéhez: a felhőtlen égbolt pompás időjárást ígért, bár a levegő leheletnyi szárazsága már magában hordozta egy újabb pokoli nyár baljós ígéretét.

A két beszélgetőtárs egyike Farkas Róbert főügyészségi ügyész volt. A negyvenes évei végén járó, enyhén túlsúlyos, közepes termetű férfi kényelmesen, két karját a tarkója mögött lazán összefonva üldögélt az irodai széken. Noha bozontos haja csaknem teljesen őszbe fordult, és kissé ritkult is, Róbertet némileg vigasztalta, hogy játékos, kíváncsi, zölden csillanó tekintete és kölykös vonásai miatt így is jóval fiatalabbnak tűnt a koránál.

Beszélgetőtársát Szűcs Gábor rendőr főhadnagynak hívták. Bár korban közel járt Róberthez, megjelenésében nem is állhatott volna távolabb tőle: hegynyi méretű, magas, izmos termete már első pillantásra elkedvetlenítőleg hatott minden, ellenállást fontolgató bűnelkövetőre, higgadt, barna szeme pedig korát meghaladó, nyugodt bölcsességet sugallt.

Bár ritkán vallotta be, de a lelke mélyén mindkét férfi imádta és fontosnak tartotta a hivatását. Róbertet zavarta, hogy a filmekben és a krimikben az ügyészekre szinte mindig az ellenség szerepét osztották, annak ellenére, hogy a valóságban ők egyedül voltak azok, akik egész a nyomozás elejétől a tárgyalás legvégéig azért küzdöttek, hogy a tettesek meglakoljanak a bűneikért, és – a Perry Mason-regények minden ellenkező állításával szemben – egyetlen ügyésznek sem állt érdekében ártatlan embereket megvádolni és rács mögé küldeni. Persze nem sokra mentek volna az olyan buldogkitartású és lankadatlan szorgalmú nyomozók nélkül, mint Szűcs Gábor, aki nem csupán munkaköri kötelességének, de személyes ügyének is tekintette, hogy egyetlen gaztett se maradjon felderítetlen.

A két férfi nehéz héten volt túl. Egy rendkívül macerás, sok hibalehetőséget tartogató bűnüggyel – egy „kötözős” rablássorozattal – küzdöttek, ahol hiába voltak biztosak az elkövetők személyében, a gyanúsítottak dörzsölt, összehangolt védekezése miatt végig Damoklész kardjaként lógott a fejük fölött a lehetőség, hogy a végén nem fogják tudni rájuk bizonyítani, és kénytelenek lesznek megszüntetni a nyomozást. Az utolsó utáni pillanatban, szinte csodaszámba menően érkezett be az a DNS-szakértői vélemény, ami minden kétséget kizáróan eldöntötte az ügyet. Innentől kezdve az egyetlen bizonytalan kérdés már csak az eljárás végén majdan kiszabásra kerülő fegyházbüntetések hossza maradt.

Most, hogy a mázsás súly lekerült róluk, Róbert és Szűcs is felszabadultan várta a hétvégét. A főhadnagy éppen egy színes történetet mesélt a pályafutása elejéről. Mély, dörmögő hangja betöltötte a helyiséget:

– …szóval kiérkeztünk a helyszínre. Egy apró családi ház. A bejelentő, egy ötvenöt körüli fazon, csak ott üldögélt a konyhában egy hokedlin, alsónadrágban, atlétatrikóban, egy füstölgő cigarettával a kezében. Mikor kérdeztük, mi történt, annyit mondott csak nyugodtan: „Hát, azt hiszem, a húgom kicsit megorrolt rám.” Nem értettük. Aztán az ürge elfordult, hogy lepöckölje a hamut a cigarettájáról, és akkor láttuk, hogy a hátában ott rezeg egy hatalmas konyhakés!

– Ne már! Mint a Piszkos Fredben? – hüledezett Róbert.

– Pontosan. Értesítettük az orvost, aki azt mondta, amíg oda nem ér, addig ne nyúljunk a késhez. A helyszíneléssel viszont nem akartunk várni, így aztán elkezdtük a fotózást. Készült is egy olyan kép, ahol az ürge halál nyugodtan cigizik a konyhapultra támaszkodva, miközben a kés ott áll ki a hátából. Utólag az őrsön azt a címet adtuk neki: „A dohányzás káros az egészségre!”

Az ügyész önkéntelenül elmosolyodott, ahogy elképzelte a felvételt egy nikotinfogyasztás-ellenes kampány vezérplakátjaként.

– De ugye nem lett tragédia a vége?

– Á, dehogy – legyintett Szűcs. – A fickó tökéletesen felépült. Utána nem is haragudott a húgára… belátta, hogy ő volt a hibás, amiért felhúzta a testvérét egy különösen durva beszólással. Olyan békességben éltek utána egy házban, akár egy gerlepár. Mi több, a húga következő szülinapjára a báty egy komplett késkészlettel lepte meg, azzal a felkiáltással, hogy: „Ha netán a jövőben újból megfeledkeznék magamról, használd őket egészséggel!”

– Micsoda happy end! – nevetett Róbert harsányan, a térdére csapva.

– Ilyenek ezek a testvérek – bölcselkedett a nyomozó. – Nehogy azt hidd, hogy én meg az öcsém különbek voltunk! Ment ám a háborúzás rendesen.

Róbert tüstént hegyezni kezdte a fülét, mint mindig, ha valami újat tudhatott meg a társáról. Szűcs főhadnagy ugyanis híresen fukarkodott minden személyes információval. Már csaknem tíz éve dolgoztak együtt, mikor egy véletlenül elejtett félmondatából az ügyész számára kiderült, hogy a másiknak egyébként otthon felesége és három gyereke van. Az is csupán teljesen esetlegesen, egy korábbi közös nyomozásuk során került napvilágra, hogy a zord rendőrtiszt levezetésképpen szívesen olvas könnyfakasztó romantikus regényeket. Ezzel Róbert utána egy darabig élvezettel ugratta, de miután Szűcs főhadnagy – látszólag spontán módon – egyre többször kezdett neki arról anekdotázni, hogy a harcművészeti kiképzésének hála, mennyi különféle módon képes eltörni egy emberi csontot, az ügyész valamiért jobbnak látta ejteni a témát.

– Ehhez nem tudok mit hozzáfűzni. Tudod, jómagam egyke vagyok – vallotta meg az ügyész. – De hé! Nem azt mondják, hogy a testvéri szeretet a legnagyszerűbb a világon?

A főhadnagy arcára kiülő enyhe pír elárulta, már bánta, hogy így kiadta magát, de udvariasságból nem hagyta megválaszolatlanul a kérdést:

– Hát, attól függ, mit értesz „szeretet” alatt – mondta. – Egy korban közel álló testvérrel megkapod a saját személyes, testre szabott nemezised: ugyanazt akarja, amit te, nem lehet lerázni, és ismeri valamennyi gyenge pontodat.

– Veszélyesen hangzik – mosolygott az ügyész. – És hova ástad el végül?

– Addig azért nem fajult. De ha tudnád, hányszor dugtuk el egymás kedvenc kisautóját, hogy kedvezőbb alkupozícióba kerüljünk!

– Ugye tudod, hogy most több zsarolást is beismertél? – Róbert játékosan megfenyegette a nyomozót az ujjával, akit azonban ez láthatólag nem hatott meg különösebben.

– Már úgyis mind elévült. – Szűcs főhadnagy rántott egyet szögletes vállán, majd lezárta a témát. – Mindegy. Felnőttünk. A gyerekkorral együtt a dedós testvérháborúknak is vége szakad.

Róbert arra gondolt, hogy az imént hallott helyszínelős történet nem feltétlen erre utal, de nem mondott semmit. Csönd borult a szobára, amit egyedül a fogas fölötti falióra halk ketyegése tört meg. A helyiség valamiért rohamosan sötétedni kezdett – odakinn biztos egy felhő takarta el a napot.

Az ügyész megköszörülte a torkát, ráérősen nyújtózott egyet, majd az órára pillantott, és látta, hogy elmúlt fél négy. Felcsillant a szeme.

– Lassan készülődhetünk haza.

Ami azonban rendkívül meggondolatlan kijelentésnek bizonyult.

Ugyanis a következő pillanatban kopogtak az ajtón.

Különös, nem mindennapi kopogás volt: három pontosan kimért koppintásból állt, melyeket hajszálra ugyanannyi idő választott el egymástól. Mintha egy robot vagy egy kattogó metronóm adta volna ki.

– Szabad! – kiáltotta az ügyész némi meglepett csönd után. A munkatársaival mindig kopogás nélkül nyitottak be egymás irodájába, a rendőrök, az ügyvédek meg az egyéb ügyfelek pedig előre egyeztetett időpontban szoktak érkezni. Lázasan és eredménytelenül kutatni kezdett az emlékeiben: vajon kellett volna mára számítania valakire? Ösztönösen a falon lógó órára pillantott. 15:40.

A fehér irodai ajtó lassan, egyenletesen kinyílt, és egy férfi lépett a szobába.

Nem volt fiatal: Róbert úgy hatvan év körülire saccolta volna. A tartása a kora dacára határozott volt, és szálfaegyenes, mely – átlagos termetével együtt is – tiszteletet parancsoló megjelenést kölcsönzött neki. A bőre természetellenes sápadtsággal fénylett. Tar, tükörsima, kerek koponyáján még a napfény is csak csúszkálva tudott volna navigálni, az arcvonásai ugyanakkor ezzel kontrasztban szögletesek és minden gömbölyűségtől mentesek voltak.

A férfi öltözete kifogástalan eleganciáról és kifinomult ízlésről tanúskodott, melyekben láthatólag még a napfényes időjárás ellenére sem volt hajlandó engedményt tenni: nyúlánk, vékony testére szénszürke, háromrészes, a legfinomabb gyapjúból készült öltöny feszült, melyhez ropogós fehér ing párosult. Szinte hihetetlennek tűnt, de a kezeit a már-már kellemetlen meleg dacára is fekete bőrkesztyű fedte. Viseletének monoton palettájára egyedül mélybordó selyem nyakkendője csempészett színt. A mellényzsebéből tökéletesen összehajtogatott zsebkendő kandikált elő, az indokoltnál feltűnően nagyobb ezüst mandzsettagombjai finoman csillogtak a fényben. A makulátlan öltözéket fényesre suvickolt, fekete Oxford cipő tette teljessé.

A férfi olyan lassan hordozta végig átható tekintetét az irodán, mintha magában minden berendezési tárgyat és azok elhelyezkedését kianalizálta és elraktározta volna. Róbertnek valamiért a Terminátor villant be: szinte látta maga előtt, ahogy a férfi agya a retinájára vetülő összes dologhoz címkéket és elemzéseket fűz.

A rezzenéstelen pillantás végigmérte Róbertet, majd továbbsiklott róla, és az impozánsabb megjelenésű Szűcs főhadnagyon állapodott meg.

– Jó napot, uraim! – mondta a férfi. – A nevem Tallmann Ákos. A Fort Analyze Kft. egyik alapítója és társügyvezetője vagyok. Egy potenciálisan nagy súlyú és azonnali intézkedést kívánó bűncselekményt kívánok bejelenteni.

Az ügyész pislogva talpra emelkedett.

– Üdvözlöm az irodámban. – Az acélkék szempár visszaugrott rá. – Farkas Róbert főügyészségi ügyész vagyok, ő pedig Szűcs Gábor rendőr főhadnagy.

A férfi lehámozta jobbjáról a kesztyűt, és kezet nyújtott. Hosszú, vékony ujjai gondosan ápolt körmökben végződtek. Meghökkentően nagy erővel szorította meg Róbert kezét, amitől az ügyésznek az az érzése támadt, mintha a másik ezzel akarná próbára tenni. Na, próbáld csak ezt Szűccsel megcsinálni! – gondolta vidáman, de hangosan csak ennyit mondott:

– Megtudhatnánk, milyen bűncselekményről lenne sz…

Tallmann Ákos egyik tenyerét felemelve csendre intette, visszafordult a szoba ajtaja felé, és másik tenyerét kinyújtva finoman intett az ujjaival.

– Katalin, kérem, fáradjon beljebb.

Róbert egyszer olvasta egy interjúban Joan Severance nyilatkozatát, aki úgy foglalt állást: „A nemek közti egyenlőség puszta mítosz. A nők vannak fölényben. Egy nő már azzal is le tud taglózni egy férfit, ha szimplán csak belép egy ajtón.”

A következő pillanat tökéletesen bizonyította e vélemény igazságtartalmát.

Róbert sok csinos nőt látott már életében, sőt olyanokkal is összefutott, akiket a hátuk mögött elismerő füttyel és a „dögös” jelzővel szokás illetni, ám a valódi, hamisítatlan szépség ugyanolyan elérhetetlennek tűnt számára, akár a szivárvány: olyasvalaminek, amit egy hozzá hasonló átlagembernek kizárólag filmvásznon vagy fotókon nyílhat alkalma megtapasztalni.

Ahogy Tallmann Ákos kísérője belépett a szobába, Róbert első gondolata az volt, hogy ez lehet az a szépség, amivel Heléna rendelkezett az Iliászban: amiért egész seregek vonultak hadba, amiért a hadvezérek földrészeket lettek volna képesek lángba borítani. Ki-ki vérmérséklete szerint elhelyezhette a nőt egy mennyekből alászállt angyal vagy egy alvilágból megidézett szukkubusz szerepében – az ugyanis képtelenségnek tűnt, hogy ekkora intenzitású vonzerő egyszerű földi halandóhoz tartozzék.

A nő a negyvenes éveiben járhatott, de fiatalos vonásai szinte időtlenné tették. Középhosszú, göndör, szőke haja lágy hullámokban keretezte hamvas arcbőrét, kiemelve barna, kifejező szemeit. Karcsú, sportos alakja a rendszeres testmozgás iránti elkötelezettségéről tanúskodott. Kecses mozdulataiból hiányzott mindenféle mesterkélt, hatásvadász pózolás, persze felesleges is lett volna: a puszta jelenléte önmagában elegendő volt ahhoz, hogy a gravitáció erejével rántsa magához a körülötte lévők figyelmét.

A nő formás, pasztellszínű, épphogy a térd fölé érő ceruzaszoknyát viselt, melyet finom, kiegészítő árnyalatú, enyhén csillogó és a nyakkivágás körül csipkékkel díszített selyemblúzzal párosított. A felsőruházatot egy szabott, világosszürke blézer gazdagította, amely kiemelte gazdája atletikus idomait, és csipetnyi formalitást kölcsönzött neki. A gyöngy fülbevaló és a hozzáillő karkötő tovább erősítették az elegancia légkörét. Az öltözetet egy magas sarkú szandál tette teljessé, amely egyben a lábak hosszú, izmos voltát is kihangsúlyozta.

Tallmann Ákos finoman megköszörülte a torkát, hogy visszairányítsa magára a figyelmet.

– A hölgy a személyi asszisztensem, Hattyú Katalin.

A nevezett elmosolyodott – de csak nagyon halványan –, és tétován körbenézett. Róbert most jutott odáig, hogy első ámulatából felocsúdva felfedezze a második jövevény arcvonásaiban megbúvó aggodalmat és tanácstalanságot. A nő kissé az ajkába harapott, szája remegett, a pillantása szünet nélkül egyik férfiról a másikra rebbent, mintha azt keresné, kitől várhatná leginkább a segítséget. Végül odalépett Tallmann Ákos mellé, láthatólag arra várva, hogy a továbbiakban is vigye a szót.

A szikár, kopasz férfi visszairányította tekintetét Róbertre, és most válaszolt a korábban feltett kérdésre:

– Feltehetőleg emberrablásról. Legalábbis nagyon remélem, hogy nem valami még súlyosabbról.

Róbert oldalról hirtelen nyikordulást és azzal egyidejű kattanást hallott. Anélkül, hogy odanézett volna, tudta, a nyikorgást az okozta, hogy Szűcs Gábor főhadnagy egy pillanat alatt felvette éber, akcióra kész pozícióját; a kattanást pedig az, hogy a nyomozó jobb kezében már írásra készen is állt a toll.

– Kit raboltak el? – kérdezte a rendőrtiszt.

Tallmann Ákos egy pillanatra finoman összeráncolta homlokát, mintha azt latolgatná, kellő pontossággal fogalmazta-e meg a mondandóját.

– Talán helyesebb lett volna eltűnést mondanom – pontosított némi fejtörés után.

– Szóval ki tűnt el? – ismételte Szűcs rendületlen nyugalommal.

– A cégem másik ügyvezetője és társalapítója. Hajós Gergely.

– A párom. Az… élettársam – szólalt meg Katalin most először. A hangja balzsamosan csengett, de rezgett benne bizonyos nyugtalan, ideges vibrálás: mintha bármikor elveszíthetné az önuralmát. Bizonytalan mozdulattal a retiküljébe nyúlt, és egy ezüstszínű mobiltelefont húzott elő. Párszor végighúzta az ujját a képernyőn, majd Róbert felé nyújtotta a készüléket. – Ő az.

Ahogy az ügyész elvette a telefont, a kezük egy pillanatra összeért, amitől Róbert hirtelen kirobbanó boldogságot érzett, ugyanakkor rettentően szégyellte is magát emiatt. Gyorsan a képernyőre terelte figyelmét.

A képen Hattyú Katalin és egy ötvenes évei végén járó – vagyis a párjánál jóval idősebb, gondolta Róbert valamiért – férfi állt egymásba karolva. A férfi fakókék szemű, alacsony ember volt, ritkuló, barna haját korán őszülő csíkok tarkították. Összességében meglehetősen jellegtelen, sőt inkább előnytelen külsővel bírt, noha márkás ruházata az átlagosat lényegesen meghaladó jómódra vallott. A mellette álló, vadító piros miniruhát viselő Katalin őszinte, eksztázisszerű boldogsággal ragyogott mellette, és már-már fájdalmasnak tűnő ragaszkodással szorította magához a férfit. Hajós Gergely örömteli, ám kissé bizonytalan mosollyal pislogott a kamerába, mintha jólesne, ugyanakkor kissé szokatlan is lenne neki ez a nagy figyelem.

Róbert továbbadta a telefont Szűcs főhadnagynak, aki alaposan emlékezetébe véste az eltűnt férfi arcvonásait, majd visszanyújtotta a mobilt a gazdájának.

Róbert az iroda tág, kerek asztala felé intett.

– Legjobb lesz, ha helyet foglalnak, és pontosan elmondják, miről van szó.

Tallmann Ákos jelentőségteljesen a karórájára pillantott, ami Róbert számára a funkciójához és a viselője vékony csuklójához képest szokatlanul vaskosnak tűnt. Az ezüstszínű szerkezeten ugyanakkor az is látszott, hogy méregdrága és minden bizonnyal ezredmásodpercre pontos alkotás.

– Mint mondottam, az eset azonnali intézkedést igényel.

– Akkor mi lenne, ha azonnal helyet foglalna, és beavatna végre minket? – javasolta a rendőrtiszt barátságosan.

Az elegáns úriember rosszalló pillantást vetett rá, majd biccentett és leült az egyik sötétzöld párnájú irodai székre, finoman intve hölgykísérője felé, hogy kövesse példáját.

– Kezdjük az elején. Mit is mondott, milyen cégben dolgoznak? Valami Fortyant…?

– Fort Analyze Kft. – hangsúlyozta Ákos finnyás, pedánskodó kiejtéssel.

Róbert sosem értette, miért jó az, ha magyar cégeknek nehezen kiejthető külföldi nevet adnak. Simán el tudta képzelni, hogy jól fizető megrendelésektől eshetnek el, mert a reménybeli kuncsaftok inkább továbblapoznak a telefonkönyvben egy könnyebben kisilabizálható szolgáltatóhoz.

– Mivel foglalkozik a társaság? – kérdezte az ügyész, inkább csak kötelességszerűen. Arra számított, hogy valami rövid, sematikus választ kap – konzultáció, ingatlanközvetítés, vagy ilyesmi –, utána pedig mielőbb rátérhetnek a lényegre.

Ehelyett hosszú, furcsa hallgatás következett. Tallmann Ákos mintha most zavarba jött volna: a barna asztallapra irányította tekintetét, kezeit görcsösen összefonta, és vett egy mély lélegzetet. Majd még egyet. Róbert kezdte kínosnak érezni a csöndet.

– A cégünk… informatikai jellegű kutatást végez – mondta végül a szikár férfi.

Róbert más körülmények között kielégítőnek tartotta volna a választ, de ilyen felvezetés után úgy érezte, ennél több rejlik a témában. A jelek szerint Szűcs főhadnagy is.

– Pontosan miféle kutatást? – firtatta a nyomozó.

Tallmann Ákos szorosan összepréselte a száját.

– Nem vélem úgy, hogy ez most fontossággal bírna.

Róbert egy szemvillanással jelezte a rendőrtisztnek, egyelőre engedje el a témát.

– Hogyan tűnt el a társa? És miből gondolja, hogy bűncselekmény történhetett?

A kimért úr helyett Katalin kezdett beszélni, magas, hadaró, izgatott hangon. Róbert a szíve mélyén örült neki: végre szabadon rá fordíthatta a tekintetét, nem kellett erőszakot vennie magán, és Tallmann Ákos szigorú, hervasztó arcvonásait néznie helyette.

– Kezdetben minden a szokott mederben zajlott. Fél hétkor keltünk. Megreggeliztünk, Gergő újságot olvasott, kávézott. Egy csókkal elköszöntünk, aztán én bementem dolgozni. Ebéd után próbáltam őt felhívni, de nem vette fel. Munka után Ákos meg én együtt elmentünk hozzánk, és ahogy benyitottunk, láttuk, hogy… a földön… a falakon…

Tallmann Ákos hirtelen kinyújtotta és a nő karjára rakta csontos kezét.

– Inkább majd én. Tehát, hogy az elején kezdjem: mind a hárman ugyanannál a cégnél, a már említett Fort Analyze Kft.-nél dolgozunk, egy belvárosi irodában. A mai napon… bizonyos okoknál fogva… csak Katalin és én tartózkodtunk az irodában, a cég többi hat dolgozója szerda óta úgynevezett „home office” szolgálatot látott el. A nap folyamán mindketten megkíséreltük a mobilján elérni Gergelyt… Először Katalin, valamikor kora délután, aztán pedig én, egész pontosan tizennégy óra tizenhét perckor. Egyik hívásunkat sem fogadta, ami az ő esetében rendkívül szokatlan. Tettünk egy próbát a vezetékes otthoni telefonjával is, de csak az üzenetrögzítő jelentkezett. Előző nap abban állapodtam meg vele, hogy fél háromra bejön az irodába. Nem jelent meg. Ez már nem csupán szokatlan, de egyenesen példátlan nála. Három óra előtt tíz perccel az asszisztensemmel együtt elhagytuk az irodát, azután Gergely és Katalin házához mentünk.

– Ön miért tartotta szükségesnek hazakísérni a hölgyet? Ő kérte rá? – érdeklődött Szűcs főhadnagy, mindkettőjükhöz intézve a kérdést.

Katalin vehemensen megrázta a fejét, és már nyitotta volna a száját, de aztán a másikra nézett, és újból becsukta, mintha attól tartana, hogy valami rosszat mond. Helyette zavartan játszani kezdett az egyik göndör, selymes hajfürtjével. Megint rövid csönd következett. Végül a robotszerű úr kimérten így válaszolt:

– A saját javaslatom volt. A cég működésével kapcsolatban kívántam volna egyeztetni valamit a társammal. Hogy mit, az… nem tartozik ide.

– Ugyanazzal az autóval utaztak?

– Nem. Jómagam a tulajdonomat képező obszidiánszínű Mercedes-Benz S-Class gépjárművet vezettem, míg Katalin az általa használt vörös kristály metálfényű Mazda CX–5 kocsival közlekedett.

Úristen, mennyire precíz fickó! – gondolta Róbert. Ez még a betűtésztát is ábécésorrendbe rakja evés előtt.

– Hol is van az a ház? – firtatta a nyomozó, majd gondosan lefirkantotta a választ. – Rendben. Folytassa, kérem.

– Tizenöt óra egy perc körül érkeztünk oda. Együtt mentünk be a kapun, majd a bejárati ajtónál azt tapasztaltuk, hogy félig nyitva áll. Ez már a harmadik atipikus körülmény volt. A házba bemenve mindent feldúlva, szétdobálva találtunk, ami betörésre vallott, csakhogy, amennyire meg tudtuk ítélni, semmilyen ékszer vagy műszaki cikk nem tűnt el. Mindössze két dolog hiányzott: a ház gazdája, Hajós Gergely…

Hattyú Katalin gyorsan közbeszúrta:

– Meg az autója. Az sem állt a garázsban.

Ákos rosszalló homlokráncolással fogadta a közbeszólást.

– Magam is éppen mondani akartam, Katalin. Szóval igen: az üzlettársammal együtt az autója is eltűnt. Egy pitonzöld Porsche Macan GTS gyártmányú gépkocsi.

Az ügyész oldalra sandítva látta, hogy Szűcs főhadnagy a szemét forgatja, és ettől kis híján elvigyorodott.

Róbert egyelőre nem érezte úgy, hogy komoly ok lenne az aggodalomra. Talán Katalin élettársa egyszerűen elment bevásárolni, vagy ilyesmi, közben pedig valaki kihasználta az alkalmat, és betört az üresen maradt lakásba.

A szőke szépség azonban egyre nyugtalanabbnak látszott. Hevesen lóbálni kezdte keresztbe vetett szandálos lábát, majd idegesen kirobbant belőle:

– De… de az volt a legrosszabb, hogy…

Tallmann Ákos finoman megfogta a nő karját, hogy elhallgattassa. Róbert egy pillanatra elmélázott rajta, vajon kedvesen csitítani akarta-e a másikat, vagy csak kihasználta a pillanatot, hogy – immár két percen belül másodszor – feltűnés nélkül hozzáérhessen.

– Bízza rám, Katalin. Nos, hol is tartottam? Ja, igen: szóval bejártuk a házat, de hiába kerestük, szólongattuk, nyomát sem leltük az üzlettársamnak. Úgy határoztam, mielőbb a hatóság tudomására kell hoznunk a történteket, ezért utánanéztem, melyik a legközelebbi ügyészség, és haladéktalanul idehajtottunk. A többit már tudják.

– Miután jártak a házban, nem próbálták újból felhívni Hajós Gergelyt? – kérdezte a nyomozó.

– Szükségtelen lett volna – válaszolta Ákos sokatmondó hangsúllyal. – A mobilját megtaláltuk a rumli közepén. Széttört képernyővel. Mintha valaki a falhoz vágta vagy rátiport volna.

Ez volt az a pillanat, amikor a történet már Róbert számára is határozottan baljós jelleget kezdett ölteni. Támadt egy szokatlan kérdése:

– Miért jöttek ide személyesen? Miért nem telefonon tettek bejelentést?

A szikár férfi hangja maga volt a megtestesült nyugalom és racionalitás.

– Úgy gondoltam, személyesen jobban kihangsúlyozhatom a hatóság számára az ügy súlyát és a haladéktalan intézkedés szükségességét. Nem óhajtottam felvállalni annak ódiumát, hogy a telefonhívás után netán csak hosszabb idő elteltével érkezik rendőri segítség a helyszínre.

– Ugye azért nem hagyták tárva-nyitva a házat? – vakarta a fejét Szűcs főhadnagy.

A férfi úgy nézett rá, mintha egy oktondi kisgyerekkel lenne dolga.

– Természetesen nem. Az egyik munkatársam alig ötpercnyire lakik Gergelyéktől. Odahívtuk, hogy a lakók távollétében tartsa szemmel a tetthelyet.

– Nos, akkor az lesz a legjobb, ha most tüstént oda is megyünk. – Szűcs főhadnagy mackós termetéhez képest ruganyos könnyedséggel felpattant a székből. Róbert egy hajszálnyival nehézkesebben követte példáját, és közben ellenőrzésképpen megkérdezte:

– Tallmann úr. Mikor az előbb azt mondta, reméli, hogy nem valami emberrablásnál is súlyosabb dolog történt, gondolom, a széttört mobiltelefonra gondolt…

– A vér! Ákos, beszélj már végre a vérről! – sikította hirtelen Hattyú Katalin.

Az öltönyös férfi bosszúsan csettintett. Belső zsebéből kimért mozdulattal zsebkendőt vett elő, és megtörölgette homlokát, majd – szemmel látható zavarban – így szólt:

– Ja, igen. Ahogy bementünk, azt észleltük, hogy a házban a padló, a falak meg a bútorok is valami ragacsos, vörös anyaggal vannak összefröcskölve. Biológiai ismereteim alapján emberi vérként azonosítanám. Elnézést, hogy ezt eddig kifelejtettem.

Róbert a leparkolt rendőrautók közelében, a kerítésen kívül toporogva nézte, ahogy Szűcs főhadnagy összevont szemöldökkel kilép a jókora, csiszolt fából készült bejárati ajtón, és fürge léptekkel végigmegy a kapuig vezető kőösvényen. Tallmann Ákos és Hattyú Katalin – pár kíváncsi bámészkodóval egyetemben – valamivel odébb várakozott.

Ahogy a rendőrtiszt közelebb ért, láthatóvá vált tekintete komorsága és a homlokára kiült gondterhelt ránc.

– Nos? – kérdezte az ügyész. – Mi a helyzet odabenn?

Szűcs a tenyerét felemelve nyugalomra intette, majd kurta torokköszörülés után annyit felelt, egyszerre címezve szavait Róbertnek és a közelben álló Hattyú Katalinnak meg Tallmann Ákosnak:

– Elnézést, de ez még egypár óráig el fog tartani. A helyszínelők alapos munkát szeretnének végezni. – Azzal épp csak annyira fürgén, hogy még ne tűnjön kapkodásnak, sarkon fordult, energikusan végiglépdelt a járóköveken, és újra eltűnt a ház belsejében.

A ház, ahol Hajós Gergely és Hattyú Katalin lakott, egy megkapó kertvárosi részben helyezkedett el, ami Róbertet leginkább a Lila Akác közre emlékeztette a Született feleségekből.

A barna kerítés mögötti, nem éppen aprócska kert gondozott gyepén virágos növények és díszcserjék osztoztak egymással. A kapu közelében egy kis szökőkút csörgedezett, és egy kőút vezetett a bejárati ajtóhoz. Bár az ügyész nem látott az épület mögé, de le merte volna fogadni, hogy a hátsó udvaron egy tágas teraszra lelt volna kényelmes szabadtéri ülésekkel, grillezővel és pezsgőfürdővel. Maga a ház – melyből láthatólag szintén nem spórolták ki az anyagot – üvegből, acélból és természetes kőből összeolvasztott, kortárs építészeti kialakítással büszkélkedő, emeletes épület volt, tiszta vonalakkal, nagy ablakokkal. A látvány összességében olyan tulajdonosra vallott, aki nagyra értékeli a stílust, az eleganciát, a modern luxust és a kényelmet.

Emellett mocskosul gazdag is, gondolta Róbert. Ami határozottan alátámasztotta az elsőre kissé fantasztikusan hangzó emberrablásos elméletet.

Tovább várakoztak.

A Fort Analyze Kft. kopasz, öltönyös társügyvezetője türelmetlenül fészkelődni kezdett, ismét rátekintett túlméretezett karórájára, majd kimérten így szólt:

– Elnézésüket kérem, de nem áll módomban tovább maradni. Halaszthatatlan elintéznivalóm van. További szép napot! – mondta, láthatólag észre sem véve, mennyire szerencsétlenül sikerült megválasztania a szavait. Búcsúzóul személyi asszisztenséhez fordult, és leheletnyit gyöngédebb hangon hozzáfűzte: – Katalin! Kérem, szóljon, ha megtud valamit, vagy ha bármiben segíthetek!

Hattyú Katalin nyugtalanul repdeső tekintete egy pillanatra megállapodott a férfin. A szája sarka halvány, hálás mosolyra görbült.

– Persze. Mindent köszönök, Ákos.

– Viszlát, főnök! – rikkantotta egy harsány hang Katalin mellől, de Tallmann Ákos – ha hallotta is – nem reagált rá. Sietve visszakecmergett a tulajdonát képező obszidiánszínű Mercedes-Benz S-Class gépjárműbe, és elhajtott a helyszínről.

Róbert tekintete érdeklődve megállapodott a harsány hang gazdáján. Bár Tallmann korábban említette, hogy az egyik munkatársát a távollétükben odahívta a házhoz, és az ügyész homályosan észlelte is, hogy a két bejelentő mellett álldogál még valaki, de eddig valahogy nem kötötte össze a két dolgot, azt hitte, hogy valami kíváncsi bámészkodó lehet.

Az illető az átlagnál hajszálnyival alacsonyabb, középkorú nő volt, festett szőke tüsi hajjal, sötétbarna szemmel. Bár vékonynak nem lehetett nevezni, de teltebb megjelenése elpuhultság helyett inkább erőt sugárzott. Puha, palakék, könyékig feltűrt vászonblúza és tompaszürke, térd fölé érő szoknyája – egy visszafogott, ezüstmedálos nyaklánccal kiegészítve – egyfajta „kontrollált lazaságot” sugallt: olyan nőét, aki patikamérlegen adagolja az egyensúlyt a professzionalitás és a lezserség között. Az összhatást egy pár kényelmes, de kissé kopott, lapos talpú „balettcipő” tette teljessé, ami arra utalt, hogy az öltözéket sietve dobták össze.

A nő vékony szája sarkába mintha a szüntelen derű rajzolt volna szarkalábakat, és csakugyan, az ajka most is felfelé görbült, ami elsőre a kedvesség jelének tűnt, alaposabb megszemlélés után azonban inkább leheletnyi gúnyt sugárzott – mintha a viselője titkon mulatott volna mindazon és mindazokon, akik körülvették.

Róbert pillantása továbbvándorolt felfelé, és eljutott a nő szeméig. Az ügyész akaratlanul is megborzongott kissé, akár a macska, akit szőre irányával ellentétesen simogatnak.

A vékony szárú, fémkeretes szemüveg mögött lesben álló, szüntelenül éber tekintet ugyanis már híján volt bármilyen vidámságnak vagy derűnek. Rendkívüli céltudatosság és eltökéltség tükröződött benne. Olyasfajta személyiségre utalt, aki bármikor készen áll rá, hogy ítéletet mondjon mások felett – és ha egyszer megteszi, hát utána már csak az Úr irgalmazhat nekik, mert ő biztosan nem fog.

De talán éppen Róbert volt az, aki elhamarkodottan ítélkezett, ugyanis a figyelő tekintet hirtelen elveszítette élét, a mosoly szélesebbre váltott, és a nő kinyújtott kézzel, határozottan odasétált hozzá.

– Üdvözlöm. Szerémi Gyöngyinek hívnak. Ákos és Katalin munkatársa vagyok. Ön pedig…?

Róbert teljesen megdöbbent a szituáción, hiszen megszokta, hogy egy láthatóan a hatósághoz tartozó személy jelenlétében az emberek inkább igyekeznek feltűnés nélkül a háttérbe húzódni. Ő és Szűcs főhadnagy szoktak odamenni másokhoz, nem pedig fordítva. Hirtelen zavarában egy pillanatig nem jutott eszébe, hogy hívják.

– Én… ööö… khm… Farkas Róbert főügyészségi ügyész vagyok. Örvendek.

– Főügyészségi ügyész? Nahát! Le vagyok nyűgözve. – A nő szüntelenül duruzsoló hangja esélyt sem hagyott Róbertnek, hogy rendezze a gondolatait. – Az olyan magasabb pozíció maguknál, ugye? Én még „sima” ügyésszel sem találkoztam soha, erre tessék, rögtön egy ilyen kivételes beosztású jelenik meg a környékünkön. Minek köszönhetjük a kiemelt figyelmet?

Róbert továbbra is zavarban volt.

– Hát, semmi különös… Tudja, az emberrablási meg az emberölési ügyek megyei szintre tartoznak.

Szerémi Gyöngyi mosolya tovább szélesedett, amitől az ügyésznek valamiért rossz érzése támadt, de a nő továbbra sem adta ki a kezéből a kezdeményezést.

– Az előbb láttam Ákost és Katalint, de hol lehet Gergely? Jaj, ugye vele történt valami?

– Asszonyom, bizonyára megérti, de nem mondhatok sem…

– Szegény Gergely! És persze szegény Katalin! Ők annyira ideális és összeillő pár! Ilyen szerelem is csak a romantikus regényekben létezik! Persze tudom, mit mondanak ilyenkor a rossz nyelvek a kettőjük közötti korkülönbségről, meg hogy biztos nem véletlen, hogy egy ilyen… khm…. hogy is fogalmaznak… dekoratív, ambiciózus hölgy éppen egy dúsgazdag, élénk agglegénnyel jön össze, de hát ugyan hogy jönnek ők ahhoz, hogy ilyeneket pletykáljanak? És akkor most, hogy végre ez a két igaz lélektárs megtalálta a valódi boldogságot, rögtön el is kellett veszíteniük. Hát én mondom, tüstént sírva is fakadok, a sors sem lehet ennyire igazságtalan, hogy csak így… Az a szörnyűség odabenn…

Róbertben felment a pumpa.

– Azért ne fessük az ördögöt a falra, rendben? Elhiszem, hogy a feldúlt ház, meg a vérnyomok elég ijesztően hangozhatnak, de azért korai lenne…

Két szó között harapta el a mondatot, de már későn. A Szerémi Gyöngyi tekintetében kigyulladó féktelen diadal volt az, amitől Róbert végre rádöbbent, mekkora orbitális hibát vétett. A nő valószínűleg azért jött oda hozzá, mert Tallmann Ákos és Hattyú Katalin nem avatták be a részletekbe, nem tudott semmit, fogalma sem volt róla, mi történt, kicsoda Róbert és Szűcs, és miért vannak itt. És tessék: anélkül, hogy jómaga bármi érdemi információt szolgáltatott volna magáról, Szerémi Gyöngyi pillanatok alatt kiszedte belőle a nevét, a beosztását, azt, hogy milyen bűncselekmény gyanúja miatt érkeztek a helyszínre, és milyen állapotban lelték a házat. Az ügyészen egyszerre lett úrrá düh – mint mindig, mikor felfedezte, hogy manipulálták –, de ebbe most némi akaratlan elismerés is vegyült, amit olyankor érez az ember, ha a saját terepén verik meg.

A bosszankodás miatt alig vette észre, hogy a tüsi hajú nő közben újból megszólalt:

– És mégis, tudják már, ki vagy mi állhat a dolog mögött? Csak nem… Ugye nem… – Szerémi Gyöngyi óvatosan körülnézett, majd közelebb hajolt, és úgy lehalkította a hangját, hogy az ügyész nem lehetett benne biztos, hogy a háttérzaj mellett pontosan hallotta, amit mondott. – Kasszandra?

Róbert hökkenten felnézett.

– Tessék?

A hatás döbbenetes volt. Szerémi Gyöngyi pirospozsgás arca hirtelen elszürkült, lehervadt róla a mosoly, a szája pedig olyan gyorsan csukódott össze, hogy szinte csattant. És – az ügyész nem akart hinni a szemének – a ravaszdi tekintetbe valódi félelem költözött. Egy pillanat alatt felcserélődtek a szerepek: immár a nő érezte úgy, hogy meggondolatlanul kikotyogott valamit, amit nem lett volna szabad.

Mielőtt még Róbert tovább forszírozhatta volna a témát, Gyöngyi gyorsan hadarni kezdett:

– Jaj, ne haragudjon, hogy csak így lerohantam! Igazán udvariatlanság volt. Nem zavarom tovább. Úgyis ott jön a kollégája! – Azzal sietve visszasétált a gondolataiba mélyedt, száját harapdáló Hattyú Katalin mellé, aki nem adta jelét, hogy figyelemmel kísérte volna a beszélgetést.

A ház felé pillantva Róbert látta, hogy Szűcs főhadnagy csakugyan újból a kerítés felé tart. A rendőrtiszt továbbra sem tűnt boldognak. Az első mondatát az ügyésznek, a másodikat a ház ideges úrnőjéhez intézte:

– A helyszínelők még dolgoznak, de te azért már bejöhetsz. Asszonyom… önnek viszont még jó darabig, talán egész éjszaka várnia kell.

Róbert az órájára, majd Katalinra pillantott.

– Tizenhét óra két perc. Van esetleg ismerőse, aki befogadná estére? De ha nem, segíthetek keresni egy alkalmas hotelt a közelben, vagy… izé… – Hirtelen elvörösödött, mikor rájött, hogy ez akár valamiféle félreérthető, tisztességtelen ajánlatnak is hangozhat. Hattyú Katalin halványan elmosolyodott, és most először látszott úgy, mintha ura lenne a helyzetnek: a jelenlétével a férfiakban kiváltott zavar láthatólag ismerős terep lehetett számára. Mintha a csábítás ösztönös rituáléja – legalábbis ideiglenesen – elvonta volna a figyelmét a párja iránt érzett aggodalomtól. Ettől a felfedezéstől persze Róbert csak még elveszettebbnek érezte magát. – Vagy talán… nem is fontos máshoz mennie… már úgy értem, ha esetleg mégis előbb végeznénk, akkor…

A szőke bombázó láthatólag nem vette zokon, sőt mintha még mulattatta is volna a helyzet. Elegánsan vonulni kezdett a kocsija felé, közben a válla felett hátranézett Róbertre, és a napszemüvege fölött kitekintve búgó hangon annyit mondott:

– Ne aggódjon, ügyész úr. Megoldom valahogy.

Mikor azonban az autójához ért, Hattyú Katalinból hirtelen kiszállt minden nőies játékosság. A karjai finoman, de észrevehetően remegni kezdtek, arca elfehéredett, újból harapdálni kezdte a szája szélét. Mintha ismét rázúdult volna a rémítő valóság. Visszafordult a két férfi felé, és aggódó, de egyben reménykedő hangon annyit mondott:

– Nagyon hálás vagyok a segítségükért. Tudom, hogy maguk mindent meg fognak tenni. – Intett, majd ő is elhajtott a helyszínről.

A hosszú csöndet Szűcs főhadnagy törte meg először:

– Szóval akkor megnézed a tetthelyet, vagy nem?

Róbertnek elég volt egyetlen lépést tennie a hatalmas előszobában, hogy ráébredjen, mi okozta a rendőrtiszt komor arckifejezését. A hatás olyan hirtelen józanította ki, mintha egy vödör jéghideg vizet zúdítottak volna a képébe.

Hajós Gergely és párja nappalija korábban a kényelem, hanyag luxus és kifinomult elegancia fellegvára lehetett, de mostanra a tomboló erőszak tablójává vált. Az összhatás azokra a Rakéta regényújságban megjelent krimifeladványokra emlékeztetett, ahol egyetlen, igencsak túlzsúfolt ábrából kellett rekonstruálni egy komplett történetet. Róbert bármerre is fordította tekintetét, nem lelt egyetlen helyet sem, ami megőrizte volna eredeti békéjét. A helyszínelők felbolydult hangyabolyként, a bőség zavarával küszködve szorgoskodtak: a kérdés nem az volt, találnak-e bűncselekményre utaló nyomokat, hanem hogy hányadiknál hagyják abba a további keresést.

– Jézus ereje… – rebegte az ügyész.

A helyiségben halvány, fémes illat érződött, oda nem illő módon keveredve a helyiségben lévő virágok bódító illatával.

A nappali közepén egy krémszínű kanapé hevert felborulva, az egyik lába eltört, az anyaga elszakadt és – ahol a vér a párnákba szivárgott – foltokban sötétlett.

A csiszolt kőpadlón egy összetört dizájner dohányzóasztal üvegszilánkjai hevertek szétszóródva; baljósan csillogtak a redőnyökön át beszűrődő tompa délutáni fényben.

A bejárat közelében egy szoborszerű acél állólámpa furcsa szögben meghajlott, mintha lefeküdni indult volna, de közben meggondolta volna magát. Egykor makulátlan ernyője enyhén behorpadt, a mellette lévő falat pedig apró vérfoltok pettyezték.

– A többi helyiség is ilyen? – kérdezte Róbert a nyomozótól.

Szűcs főhadnagy megrázta a fejét.

– Nem, az emeleti szobák meg a földszint többi része érintetlen maradt. A társalgóra korlátozódott a tombolás.

Váratlanul a zsebébe nyúlt, előkapta zümmögő telefonját, a füléhez emelte, pár másodpercig hallgatott, majd izgatottan így szólt:

– Igen, küldjétek be! – Róberthez fordult: – Az egyik szomszéd látott valamit.

Úgy egy perccel később a ház ajtaja kitárult, és két egyenruhás rendőr kíséretében egy hajlott hátú, takarosan öltözött, kedves külsejű, szemüveges nénike lépett be a házba. Róbert és a főhadnagy ösztönösen próbáltak úgy helyezkedni, hogy takarják előle az ingatlan belsejének rémítő állapotát. Szűcs gyorsan rögzítette a hölgy adatait, majd barátságos, ám határozott hangon unszolni kezdte:

– Jól értem, hogy ön a szemközti oldalon, innen kétháznyira lakik?

A magas termetű nyomozó erőteljes, határozott kisugárzása általában jó hatást gyakorolt az idős női tanúkra. Most sem volt ez másként. Az öreg hölgy kihívó, kamaszlányokat megszégyenítő mosollyal adta meg a választ. Épp csak hogy nem kacsintott mellé.

– Igen, kedveském.

– Ismeri a ház tulajdonosát, Hajós Gergelyt?

– Hát, látásból igen. Bár azt nem tudtam, hogy így hívják. Amolyan szerény, szelíd, merengő teremtés volt. Igazi úriember. Meg ismertem az a nőt is, aki vele lakott… – A hölgy arckifejezése szigorúbbra váltott. – Hát, hogy is mondjam… az mindig úgy kellette magát. Nemigen volt az illendő. Szerintem az a derék ember jobbat érdemelt volna. No, de nem rám tartozik.

– Most maradjunk az úriembernél. Mikor látta őt utoljára?

– Úgy ma déltájban. Talán tíz perccel tizenkettő után.

– Biztos benne?

– Persze, aranyoskám. Tudja, mindig pont délben indulok sétálni a Szultán kutyámmal.

– És a sétáltatás közben találkozott Hajós Gergellyel?

– Igen. Ott téblábolt az ingatlana területén, a kerítés mögött, és olyan furán járkált fel-alá. Amolyan idegesen. Nyugtalanul. Egyáltalán nem szokott így viselkedni. Meg is álltam, hogy megkérdezzem, nincs-e valami baja.

Szűcs főhadnagy vadul jegyzetelt a noteszébe.

– Igen? És mit mondott?

– Hát hirtelen megtorpant, felnézett rám, nevetett… de amolyan erőltetetten… és annyit mondott: „Minden rendben, Rózsika néni. Csak várok valakit.” Aztán gyorsan sarkon fordult, és visszasietett a házba.

– Utána nem látta már?

– Nem, kedveském.

– A sétából visszafelé jövet sem?

– Már nem jöttem erre többet. Úgy sétálok, hogy megkerülöm az egész utcát, és a másik oldalról térek haza.

Néhány rutinszerű, eredménytelen pótkérdést követően Szűcs főhadnagy hálásan megköszönte a segítséget, és útjára engedte a hölgyet, majd visszatért Róberthez.

– Szóval 12:10-kor Hajós Gergely még az ingatlanon tartózkodott, és állítása szerint várt valakit, de 14:17-kor, és valamivel azt megelőzően a párja és a munkatársa már hiába hívták.

Róbert némán bólintott, és borsódzó háttal tovább tanulmányozta a horrorcsendéletté vált szobabelsőt.

A falakra függesztett díszes, keretes műalkotások több helyen csálén álltak, egy különösen megkapó festmény – egy sejtelmes, szürke téli táj – középen kettéhasadt, mintha valaki dühében tépte volna szét.

A hátsó falat padlótól a mennyezetig érő ablakok uralták, amelyek egy gondozott kertre néztek. Több ablaküveget is indulattal teli csapásokkal megalkotott, pókhálóként szétfutó repedések tarkítottak.

A nappali kellős közepén, egy fahokedlin – akár a primitívség diadalára emelt oltáron – egy pozdorjává zúzott mobiltelefon hevert. Az eszközt láthatólag nem csupán leejtették: valaki teljes erővel rátaposhatott. De az sem kizárt, hogy pörölykalapáccsal sújtott rá.

És mindenütt, de mindenütt vérfoltok mocskolták a falakat, az ablakokat, az ajtókat, a bútorokat, mintha valaki mérgezett egérként futott volna mindenfelé egy kérlelhetetlen üldöző elől, a kiutat keresve, de folyvást zsákutcába ütközve. A levegő összes molekuláját a rettegés és a tomboló indulat megfoghatatlan, ám nagyon is valós aurája töltötte be.

Nem lehetett tudni, hova tűnt Hajós Gergely, de Róbert valamiért biztos volt benne – még ha nem is akaródzott kimondania –, hogy ezen a helyen aznap valami visszavonhatatlan történt. És bármi volt is az, örökre és helyre nem hozható módon bevégeztetett.

Az ügyész kábán, nyakát tekergetve próbálta feldolgozni a helyiségbe zsúfolt káoszt. Csak valahonnan nagyon-nagyon távolról hallotta Szűcs Gábor főhadnagyot, aki sóhajtva elővette telefonját, és közölte a feleségével, hogy ma várhatóan nem fog tudni hazamenni a családjához.

Vasárnap délután volt.

Miután péntek este hat körül belátta, hogy csak útban van a helyszínelőknek, Róbert hazatért magányos lakótelepi lakásába, és azóta lehúzott redőnyök mögött pihegve, különösebb aktivitásoktól tartózkodva igyekezett átvészelni a szokatlanul forróra fordult hétvégét. Egyik pótcselekvéstől csapongott a másikig: puha fedeles fantasztikus regényt olvasott, könnyűzenét hallgatott, belefogott egy streamingsorozatba, pár órát kattintgatott a számítógép előtt. A gondolatai azonban újra meg újra visszatértek a pénteki eseményekhez.

Abban maradtak Szűcs főhadnaggyal, a másik azonnal jelzi neki, ha jutnak valamire az ügyben. Egyelőre nem érkezett tőle semmilyen üzenet.

Róbert kisfiúként sokat elmélkedett a környezetében lévő „nagyokon”, az éretté válás rejtélyén. Hogy mikor és hogyan lesz felnőtt az ember. El nem tudta képzelni, miként fogja majd egy szép napon ő is örökre levetni a gyermeki kíváncsiság és játékosság gúnyáját, hogy onnantól kizárólag komoly és felelősségteljes dolgokkal foglalkozzon az életben.

Negyvennyolc évesen már tudta a választ: sehogy. Őszülő haján és megnövekedett testsúlyán kívül nem érzett magában számottevő változást. Az évtizedek megannyi gyötrelme és ügyészi munkája minden borzalma dacára Róbert valahogy továbbra is megőrizte lelkesedését mindazon dolgok iránt, melyek fiatalon érdekelték, a bűvészettől kezdve a krimiken keresztül a számítógépes játékokig – oké, a rajzfilmekért már valamivel kevésbé rajongott –, és továbbra is képes maradt alapvetően pozitívan és elfogadóan viszonyulni az emberekhez. Naivan hitt az őszinte szó és a jó cselekedetek erejében és abban, hogy az elveit semennyi pénzért vagy egyéb anyagi haszonért nem lehet és nem szabad eladni. Csökönyösen törekedett rá, hogy olyankor is helyesen cselekedjen, ha az a maga számára nagyobb kellemetlenséggel, hátránnyal vagy veszéllyel járt.

Egyszer egy gimnáziumi nyári táborban egy előadónő azt magyarázta Róbertnek és társainak, hogy most vannak a legideálisabb korban: egy kisgyereknek hatalmas a lelke, de kevés a tudása, míg az egyetemistáknak és annál idősebbeknek sok az eszük, de beszűkült az érzelmi világuk. A középiskolások azok, akiknél még mindkettő egyensúlyban van: ők tudnak gondolkodni és zabolátlanul, kompromisszum nélkül a szívükre hallgatni is.

Róbert úgy érezte, ha ez igaz, akkor ő lelkileg egész életében megrekedt egy gimnazista szintjén.

Élete nagy fájdalma volt, hogy végül magányosan kellett leélnie. Romantikus beállítottsága miatt elképzelhetetlen volt számára, hogy valódi szerelem nélkül létesítsen alkalmi vagy egyéjszakás kapcsolatot valakivel, és a szebbik nem szebbik képviselőivel szembeni, nehezen levetkezhető félénksége sem könnyítette meg a dolgát.

Az évek előrehaladtával többé-kevésbé megbékélt azzal, hogy pár nélkül fog maradni. A hivatása iránti elkötelezettség, a barátaival való összejövetelek és a rengeteg különféle hobbi a legtöbbször kellően kitöltötték az életét.

De azt a kamaszos hevességű szívét nem mindig tudta kikapcsolni.

Ezredszerre is eszébe jutott Hattyú Katalin esdeklő tekintete és a hangját átszövő gyönyörű melankólia, ahogy a segítségüket – az ő segítségét – kérte. Teljes szívéből kívánta, hogy legyen pozitív kimenetele ennek a történetnek: hogy Hajós Gergely kerüljön elő épen és egészségben, és a férfi és Katalin is boldogan élhessék tovább az életüket.

Megszólalt a telefon. Az ügyész már a második csörgetés előtt felkapta.

– Igen? – szólt bele élénken.

Szűcs főhadnagy volt az. Amikor meghallotta a hangját, Róbert azonnal tudta.

– Találtak egy kiégett autót a régi homokbányánál. A rendszám alapján Hajós Gergelyé. És… nem messze tőle volt valami.

– Igen? – Ezúttal már tompán, üresen kongott a szó.

– Az lenne a legjobb, ha ide tudnál jönni. Mindjárt átküldöm a koordinátákat.

A nyomozó rövid habozás után hozzátett még valamit:

– És azt javaslom, ne egyél előtte.

Mikor az ügyész autója végigzötyögött a földúton, és odaért a helyszínre, már majdnem beesteledett. A lenyugvóban lévő nap nyugtalanító, bíborszínű palásttal borította be az égboltot. A vérvörös fény az alant serénykedő embereket is megfestette, amitől olyan lett a hatás, mintha csupa megnyúzott, fedetlen hússal, izmokkal és idegekkel rendelkező alak sertepertélne a tájban, akiknek csak a szemük fehérje világít.

Róbert megrázta a fejét, és elhessegette magától a morbid gondolatot. A főhadnagy kérésének megfelelően elég messzire, jóval a figyelmeztetésül kifeszített rendőrségi szalagok előtt parkolt le a kocsijával, aztán egy darabig még ott maradt az ülésben, és homlokát a kormánykerékre támasztva próbálta felkészíteni magát a következőkre. A hőség mostanra sem hagyott alább, amitől valahogy minden olyan nyirkossá, ragacsossá, egyben valószerűtlenné vált.

Eszébe jutott az első emléke, ami egy homokbányához kapcsolódott: gyerekkorában a szülei néhány órára rábízták pár tizenéves srácra, akik magukkal vitték őt a környéken csak „homokos” néven ismert, akkor éppen őrizet nélkül álló, hatalmas gödörhöz. Estig ott szórakoztak. Róbert hihetetlenül élvezte, hogy hegymászót játszhatott, és a több méter magas verem oldalán csimpaszkodva belemarkolhatott az omlós földbe, majd sikítva-kacagva bukfencezhetett alá az alatta tornyosuló puha dűnébe, miközben az ujjai által elindított homoklavina szakadatlan, világosbarna záporként zúdult rá, finom szemcsés takaróval borítva be a testét. Nem is tudta, nevetett-e gyerekkorában még egyszer annyit, mint abban a pár órában. Azt sem tudta, hogy volt képes az édesanyja valaha is kitakarítani a homokot az aznapi öltözetéből.

Ez volt az első és egyben utolsó alkalma az efféle mókázásra, mert mikor legközelebb visszament oda a nagyobb srácokkal, a homokbányát szigorú őrizet alatt találták. Róbert csak sokkal később döbbent rá, elég nagy szerencséje volt azon az első délutánon, mert igen könnyen ottmaradhatott volna nyolcévesen, elevenen eltemetve többtonnányi homok alatt.

És lám, annyi évvel később, mikor újra egy homokbányához veti a sorsa, az már valóban a halálhoz kapcsolódik.

Szűcs főhadnagy elébe jött az autóhoz. A nyomozó magához képest szokatlanul lazán öltözött: világosbarna vászonnadrágot és rövid ujjú pólót viselt. Valamelyest rá is hatással lehetett a hőség.

– Egy kiránduló találta meg, ma kora délután. A jelek szerint már péntek óta itt volt. Gyere, odavezetlek.

A nyomozó láthatólag nem volt beszélgetős kedvében, és Róbert sem akarta erőltetni a dolgot. Szótlanul lépdeltek egymás mellett. Egy idő után egy murvás részhez értek: a forró kavicsok készülőfélben lévő pattogatott kukoricaként ropogtak a talpuk alatt.

Az első útjuk a homokgödörtől úgy ötvenméternyire, egy fás részhez vezetett, ahol egy apró, az út felől nézve elrejtett beugróban, a nyírfák takarásában feketéllett valami. Az ügyész először valamiféle absztrakt, értelmezhetetlen művészeti alkotásnak nézte. Közelebb érve döbbent rá, hogy egy autó elszenesedett roncsát látja. A valaha pitonzöld Porsche elegáns külsejéből csak kiégett héj maradt. A roncs kontúrjai megtekeredtek, szétfolytak, mintha irtózatos haláltusájában összevissza hánykolódott volna. A festék felhólyagosodott és lehámlott róla, koromszínű acélcsontvázat hagyva hátra. A belsejét teljesen kizsigerelték a lángok. A talajon mindenütt üvegszilánkok csillogtak: az iszonyú hőhatástól szétrobbant ablakok maradványai.

Szűcs főhadnagy az alaktalan halmaz egy pontjára mutatott, ahol egy megpörkölődött, de – csodával határos módon – továbbra is kisilabizálható rendszámtábla látszott.

– Innen sikerült beazonosítani. Ez Hajós Gergely autója.

Amelyik vele együtt tűnt el péntek délután a háza garázsából, gondolta Róbert. Végigjártatta tekintetét az összeolvadt fémmasszán.

– Ez nem baleset volt – szögezte le a nyilvánvalót.

– Hát nem! – sóhajtotta a nyomozó. – Szó szerint máglyát raktak belőle. Valaki annyi égésgyorsítót zúdított rá, hogy gyakorlatilag belefojtotta. Csak a gondviselés műve, hogy nem égett le tőle az egész erdőrész is.

Az ügyész gyors pillantást vetett rá.

– Ugye nem mondod, hogy Hajós is benne volt, amikor…

Szűcs főhadnagy megrázta a fejét.

– Nem, de… Ha netán azt hiszed, hogy jobban járt…

Róbertet szédülő érzés fogta el. Talán a hőség, talán a roncsból áradó orrfacsaró szag miatt. Vagy valami egészen más okból.

– Mondjad.

– Inkább megmutatom – közölte a rendőrtiszt.

Kiléptek a fák közül. A lemenőben lévő, de még mindig erejét fitogtató nap mohó bestiaként vetette magát rájuk. Róbert a kézfejével megtörölte csapzott homlokát.

– Találtatok lábnyomokat? – kérdezte séta közben.

– Sajnos nem. Péntek és szombat este elég szeles idő volt, ha volt is valami, mára mindent eltüntetett.

A használaton kívüli bánya felé vették az irányt: oda, ahol a rendőrségi technikusok is nyüzsögtek. A talajból kivájt hatalmas homokgödör – akár valami honosított Grand Canyon – lépésről lépésre többet tárt fel magából. Róbertnek egy pillanatra megint eszébe jutott a gyerekkori emlék, és vele a sablonos, ám attól még fájó bölcsesség: az ember jobban teszi, ha alaposan belecsimpaszkodik minden boldog pillanatba, mert a legtöbbje nem tér vissza soha többé.

Ahogy Hajós Gergely élete sem.

A gödör szélén hevert valami. Róbert elsőre érdeklődve és különösebb viszolygás nélkül nézte, és összeráncolt homlokkal igyekezett beazonosítani. Csak másodpercek múlva döbbent rá, hogy egy emberi test fekszik előtte. Ekkor lett rosszul.

Hajós Gergely háton elterülve, fejjel a szakadék felé hevert a homokverem peremén. Körötte a talaj sötét pacává vált: akár egy anyajegy a föld világosbarna bőrén.

A tetem tagjai szemérmetlenül szanaszét voltak vetve, mint egy marionettbábué, akinek kíméletlenül elvágták a madzagjait. Az arca és a felsőteste egyetlen szanaszét hasogatott, döfködött, metélt, szurdalt, kaszabolt hústömeg volt. A ruházata cafatokra vagdalva hámlott le róla, a színe felismerhetetlenné vált a rászáradt vértől. Azon a nagyon kevésen, ami a férfi megmerevedett vonásaiból megmaradt, valami embertelen, szűkülő iszonyat és elviselhetetlen gyötrelem látszott. A bal fülét egy csapás szinte teljesen lemetszette a helyéről, csak egy vékony bőrcafat kötötte még a koponyához. Az egyik szeme guvadtan meredt elő arca romjai közül; a másiknak a helyén csak tátongó, vérrel lepett üreg maradt.

– Jól vagy? – kérdezte Szűcs aggódva.

Róbert nem bírt szavakkal válaszolni. Mikor kinyitotta a száját, krákogó, harákoló zörej szakadt ki belőle. Végül bólintott. Félpercnyi kontrollált be- és kilégzés után már összefüggő beszédre is képessé vált, bár a hangja kissé citerázott még:

– Látt… khm… láttál már valaha is ennyi sérülést egy gyilkossági áldozaton?

– Nem. Soha.

Róbert igyekezett elvont, távolságtartó attitűdöt magára ölteni. Nem volt egyszerű.

– Tudom, hogy a szúró eszközzel elkövetett emberöléseknél… főleg, ha alkohol hatása alatt követik el… az elkövető sokszor kivetkőzik magából. Nem ritka, hogy ötvenszer, vagy akár százszor is belemártja a kést a másikba. De ez itt… édes istenem.

Szűcs főhadnagy fél térdre ereszkedett, hogy közelebbről megszemlélhesse a tetemet.

– Ezek nem csupán szúrt sebek. Van itt minden. A gyilkos összevissza vágott, kaszabolt. Így első látásra a támadások mind a fejet, a nyakat és a felsőtestet érték, de azon belül meglehetősen ötletszerűnek tűnnek.

– Mindegy volt neki, mit talál el, csak fájjon – morfondírozott Róbert.

– Úgy valahogy.

A nyomozó szusszantva leporolta nadrágját, és felegyenesedett.

Róbert már nyitotta a száját a következő kérdésre, de ezúttal Szűcs főhadnagy elébe vágott.

– És van itt még valami. Egy nagyon furcsa dolog.

– Különösebb mindannál, amit eddig mutattál? – fintorgott az ügyész.

– Tulajdonképpen igen.

A nyomozó egy bűnjelzacskóba helyezett tárgyra mutatott, ami úgy egy méterre, a holttesttől jobbra hevert. Róbert eddig a holttest borzalma és a vértől átitatott talaj feketesége miatt észre sem vette.

– Mi az?

– Nyugodtan felveheted és megnézheted. A helyszínelők már végeztek vele. Csak azért hagytam ott, hogy te is láthasd, hol találtunk rá.

Az ügyész összevont szemöldökkel felvette, és közelről megszemlélte a zacskó tartalmát.

Egy sötétbarna, körülbelül tízszer tíz centiméteres fakocka volt az. Úgy festett, mintha valami kisgyerek játékkészletéből származna. Bölcsődékben, óvodákban látni ilyeneket. Az ügyész tanácstalanul végigforgatta.

A kocka négy oldala üres volt. Az ötödiket teljes egészében a lap síkjából kidomborodó motívum töltötte ki. Egy kedves, mosolygó napocska volt az.

A napocskával átellenes oldalra valaki piros filctollal, határozott mozdulattal felrajzolt valamit. Egyetlen számjegyet. Egy hármast.

– Ez meg hogy az ördögbe került ide?

Az ügyész körülnézett. Gyakorlatilag a semmi közepén álltak, egy használaton kívüli homokbánya szélén, távol minden épített környezettől. Ide még a kirándulók is csak elvétve tévedtek. Azért megpróbálkozott egy logikus – még ha nem is valószínű – magyarázattal:

– Biztos valami kisgyerek szórakozott a bányában, és közben elejtette ezt. Ki tudja már, mióta hevert ott.

Szűcs főhadnagy megrázta a fejét.

– Ha megnézed, az egyik lapon van egy sötét, rászáradt folt. Biztosat csak a hemogenetikai szakvélemény után mondhatunk majd, de nagyobb összeget fel mernék tenni arra, hogy vér. Amikor megtaláltuk, a kockának az a lapja volt alul.

– Ami azt jelenti…

– Ami azt jelenti, hogy valaki közvetlenül Gergely halála után, amikor még az áldozat körül a talaj mindenütt friss, kiontott vérben tocsogott, elővette ezt a kockát, és odarakta vagy odadobta közvetlenül a holttest mellé.

– De… miért? – kérdezte Róbert döbbenten. Nem várt és nem is kapott rá választ.

Az ügyész újból a szeme elé tartotta a fakockát.

Egy kedvesen, bárgyún mosolygó napocska. A túloldalon pedig egy filctollal felrótt hármas.

Róbert akkor még nem tudta, hányszor fogja később rémálmaiban gyötörni ez az egyszerű, gyermeteg tárgy. De valami halvány, hátborzongató előérzet már akkor végigfutott rajta.

Valamiért a Hellraiser filmek jutottak eszébe, ahol egy nagyon hasonló dolog – egy bűvös kockára emlékeztető szerkezet – játszotta a főszerepet. Csak éppen ott a kocka helyes kirakása nem sikerélményt adott, hanem megnyitotta az átjárót a Pokolba, szabad bejárást engedve a világunkba az iszonyat összes démonja számára.

A bűnjelzacskóban lévő kockának ránézésre nem voltak forgatható részei, így nem lehetett „megfejteni” sem.

Róbert egy pillanatra valamiért mégis úgy érezte, hogy ezzel a tárggyal valaki kaput tárt a Pokolra.

És valami rettenetes dolog lépett keresztül rajta.

2. fejezet

HÉT KÉRDÉS

– Akkor most vegyük át, mi az a kevés, amit tudunk, és mi az a rengeteg, amit meg kell még tudnunk – mondta Szűcs főhadnagy komoly, kissé színpadias hangon. A rendőrtiszt a fal mellé felállított, fehér színű, összefirkált és telenyilazott tábla mellett feszített, akár egy professzor a Gólyavári estékből. Róbert pár méterrel odébb, a tábla felé fordított irodai széken üldögélt, a kávéját kavargatta, és szorgalmas egyetemi hallgatóként hegyezte a fülét.

Hétfő reggel volt, nem sokkal nyolc óra után. A hétvégi hőség után szokatlanul felhős égbolttal startolt a reggel, mintha a mennynek is nehezére esne kimászni a takaró alól, és nekivágni a következő munkahétnek. Róbert és a nyomozó ezúttal kivételesen nem az ügyészségen, hanem a rendőr-főkapitányságon, Szűcs főhadnagy irodájában találkoztak. A hely szinte pontosan az ellentéte volt Róbert szobájának: nem túl nagy és nem is valami magas, viszont levegős és világos. Az egész falat kitöltő, folyóra néző, pompás kilátást biztosító ablakot Róbert titkon mindig irigyelte a társától. Legalábbis az év azon nyolc hónapjában, mikor nem a gyilkos, negyvenfokos hőséget árasztó napfény áradt be rajta.

A két férfinak régi szokása volt, hogy a zavarba ejtő vagy különleges kihívást nyújtó ügyeket már a nyomozás elején átbeszélték egymás között: verziókat állítottak fel, kijelölték a bizonyítás fő csapásirányát. Míg a későbbi konzultációk során – főleg az eljárás vizsgálati szakaszában, az elkövető beazonosítása után – mindig az ügyész magyarázta, hogy miket kell még elvégezni a remélhetőleg sikeres vádemeléshez, a rendőr pedig közben buzgón jegyzetelt, addig az eljárás kezdetekor még fordítottak voltak a szerepek. Róbertet titkon mulattatta, hogy ezen alkalmakkor a szavak helyett a tettek embereként ismert, megtermett nyomozó öltötte magára az előadó szerepét.

– Kezdjük az alapokkal. Hajós Gergely június tizennegyedikén, azaz múlt pénteken, tisztázatlan körülmények között eltűnt kertvárosi otthonából. Az eltűnés körülményei, a ház nappalijának állapota, a széttört bútorok, a mindenfelé szétfröccsent vér arra utaltak, hogy bűncselekmény történt. A feltételezés sajnos napokon belül beigazolódott, mikor a városon kívüli, elhagyatott homokbányánál rátaláltunk a férfi embertelen kegyetlenséggel lemészárolt, szinte felismerhetetlen holttestére. A gyilkos fegyver egyelőre nem került elő, de valamilyen heggyel, éllel rendelkező, körülbelül huszonöt centis pengehosszúságú tárgy lehetett, például egy tőr. Ezután…

– Biztos, hogy ő az? – kotnyeleskedett Róbert.

– Tessék?

– Oké, talán csak túl sok krimit olvastam, de valahányszor elhangzik az a szó, hogy „felismerhetetlen”, mindig hegyezni kezdem a fülem. – Róbert hörpölt egyet a kávéjából. – Ilyenkor a test állapota akár azt is jelezheti, hogy a gyilkos el akarta lehetetleníteni a sikeres azonosítást. Például, mert azt akarja, hogy másnak higgyék az áldozatot, mint aki valójában.

Szűcs főhadnagy homlokráncolással jelezte, hogy nem örül a közbevetésnek.

– Azt hittem, ti ügyészek figyeltek a pontos szóhasználatra – morogta. – Mint az imént mondtam, a holttest szinte felismerhetetlen volt, ami azt jelenti, hogy a nehézségek dacára végül sikerült egyértelmű eredményre jutnunk. A tetem minden kétséget kizáróan azonos az eltűnt Hajós Gergellyel.

– Bocsánat.

– Szóra sem érdemes. De ha már a holttestnél tartunk: nem hagyhatjuk figyelmen kívül a tetem állapotát. Mint mondottam, az áldozattal hihetetlen brutalitással végeztek. Az orvosszakértő nem kevesebb mint kétszáznyolc különféle szúrt, vágott és metszett sebet rögzített, túlnyomórészt Hajós Gergely nyakán, fején vagy felsőtestén. És persze van még rengeteg sérülés a fel- és alkaron, a kézfejen, a tenyéren és az ujjakon is, ami arra utal, hogy az áldozat… legalábbis eleinte… védekezett.

– Kizárólag szúrt, vágott és metszett sebek voltak rajta?

– Így van. Nem volt rajta másféle sérülés.

Kétszáznyolc, zakatolt Róbert agyában a hihetetlen szám. Kétszáznyolc!

Lelki szemei előtt megjelent az apró termetű férfi, amint a fájdalomtól és iszonyattól nyüszítve, kezeit maga elé kapva igyekszik hárítani a szakadatlanul, minden irányból érkező csapásokat és döféseket, de közben egyre jobban lankad az ereje, a vérrel együtt iramlik el belőle az élet, míg végül nem bírja tovább, és mindkét karja lehanyatlik. De a gyilkos utána is folytatja. És egyre csak folytatja. Akár egy őrült.

Vagy egy robot.

A csésze figyelmeztetően reccsent a kezében. Róbert gyorsan enyhített a szorításán.

– Hé, figyelsz te rám? – kérdezte Szűcs.

Az ügyész felocsúdott.

– Persze. Csak azon morfondíroztam, mit árul el ez nekünk az elkövetőről. Olyan, mintha nem egyszerűen megölni akarta volna az áldozatot, hanem… megbüntetni. Megsemmisíteni. Még a létezésből is kitörölni.

A főhadnagy a szemét forgatta a melodrámai fogalmazásmód hallatán.

– Nos, annyit mindenesetre leszögezhetünk: az illető vagy egy pszichopata, vagy valami igen komoly, személyes jellegű indítéka volt Hajós Gergely meggyilkolására. Az ilyen mérvű kegyetlenség messze meghaladja az anyagi haszonszerzési célzattal elkövetett emberölésekkel együtt járó szintet.

– Ezt az is alátámasztja, hogy nem vittek el tőle semmit, igaz?

– Amennyire tudjuk, nem, pedig az áldozat rendkívül fényűző anyagi körülmények között élt. Az egyetlen dolog, ami hiányzott a házból, az áldozat autója volt, de a gyilkos azt is felgyújtotta, szóval nem eltulajdonítási céllal hajtott el vele.

Róbert gondolatban megjegyezte, hogy ehhez a mondathoz még vissza kell térniük. Volt benne valami, ami nem hagyta nyugodni.

A folyosón egy őrizetbe vett gyanúsított handabandázott. A szomszéd irodában telefon csörgött. Szokásos hétfő reggeli bolondokháza.

– Azt javaslom, írjuk fel azokat a kérdéseket, amikre mindenképpen meg kell találnunk a választ! – A nyomozó filctollat vett a kezébe. – Én is úgy vélem, hogy az indíték a legfontosabb. Vajon ki gyűlölhette ennyire ezt az embert? Nem hiszem, hogy hatalmas lenne a lista.

– A válaszhoz jobban meg kell őt ismernünk – helyeselt Róbert. – Meg kell tudnunk, ki volt, honnan jött, kikkel állt kapcsolatban… és kiket haragított magára.

Szűcs főhadnagy bólintott, és a maga cikornyás betűivel felírta a táblára az első kérdést: Ki volt Hajós Gergely? Aztán folytatta az előadást:

– Az áldozat nappalijában talált dulakodási nyomok és vérfröccsenések ellenére az orvosszakértő kategorikusan úgy nyilatkozott, hogy nem az volt az elsődleges helyszín. Hajós Gergelyt a városon kívül, a homokbányában gyilkolták meg. A halál időpo…

– Miért? – vetette közbe megint Róbert.

– Mit miért? – kérdezte a rendőrtiszt vészes szelídséggel. Csak megfeszülő állkapcsa jelezte, hogy nem egyszerű megőriznie az önuralmát.

– Miért vitte el a gyilkos az áldozatot a helyszínről? – firtatta az ügyész. – Azt ne mondd, hogy aggódott miatta, hogy zajt csap, vagy hogy nyomot hagy! Hiszen szinte az áldozat egész nappaliját rommá törték! Mindazok után, amit a gyilkos ott művelt, simán belefért volna, hogy a házban végezzen Hajóssal. Ami azt illeti, egyszerűbb is lett volna, és jóval kevesebb kockázattal jár.

Szűcs főhadnagy némi homlokráncolást követően elismerően biccentett.

– Igen, igazad van. Ez tényleg furcsa. Várj, ezt is felírom.

Így is tett. Az ügyész vérszemet kapva folytatta:

– És vitába szállnék azzal, amit az előbb mondtál: mármint, hogy a nappaliban „dulakodási nyomokat” találtunk. A dulakodás ugyanis két ember egymással való küzdelmét feltételezi. A helyiségben azonban olyan nyomokat találtunk, amik kifejezetten a berendezési tárgyak ellen irányultak. A festmény szétszaggatása, a hokedlire helyezett mobiltelefon pozdorjává zúzása aligha történhetett áttételesen, a két ember verekedése során.