Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2019

A Farkas leányainak, akik egy emberfajt nemzettek és tápláltak.

Az ősök istene

A nagy kérdés

Amit nem lehet elfelejteni

Siwash

A forradásos ember

A konok Jan

Az állhatatos asszony

Ahol az utak széjjelválnak.

Az Aurora leánya

A szivárvány végénél

A lenézett asszony

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jack London

AZ ŐSÖK ISTENE

fordította
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2019

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-932-5 EPUB

ISBN 978-963-474-933-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2019

a mű eredeti címe:
Brown Wolf and other Stories

első kiadás: 1906

A borító N. C. Wyeth (1882 - 1945) Alaskan Mail Carrier
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A Farkas leányainak,
akik egy emberfajt nemzettek és tápláltak.

Az ősök istene

Őserdő köröskörül - zajos komédiák és csöndes tragédiák színhelye. Itt még ősnyerseségében folyik a létért való küzdelem.

A brit meg az orosz már éppen ellepni készültek a messzi országot ott a szivárvány végénél - az volt még csak a kemény föladat - és jenkik aranya még nem verte föl az óriás birodalmat. A farkasfalka még ott settenkedett a szarvascsorda nyomában, kipécézték a gyöngét, meg a nagyot és olyan kegyetlenséggel tépték szét, mintha ezer meg ezer évszázaddal csúsztak volna vissza a múltba. Gyér leszármazottaik már elismerték vezetőik és gyógyítóik törvényeit, elűzték maguk közül a gonosz szellemeket, elégették a boszorkányokat, megverekedtek szomszédjaikkal, és gyomruk dicséretére valló étvággyal falták föl ellenségeiket.

A kőkorszak végéhez közeledett már. Ismeretlen nyomokon, úttalan vadonon át már megérkeztek a vaskor előhírnökei - haloványarcú, kékszemű, féktelen emberek, fajtájuk nyugtalanságának megtestesülései.

Véletlenül vagy tervszerűen, egyedül vagy kettesével, hármasával jöttek, senki sem tudta, honnan, verekedtek és meghaltak, vagy tovább mentek, senki sem tudta, hova.

A papok dühöngtek ellenük, a főnökök összehívták harcosaikat, kő csattant vas ellen, de kevés eredménnyel. Mint a hatalmas tartályból előbuggyanó víz, bukkantak elő az erdő sűrűjéből, hegyek ösvényeiről, fatörzsből vájt csónakon jöttek át a hegyi patakokon, vagy bőrbocskorukkal törtek utat a farkaskutyáknak.

Nagy csapatokban jöttek és sok anya volt közöttük, de az Északi föld állatbőrbe burkolt lakóinak ezt még meg kellett tanulniuk. Sok meg nem énekelt vándor verekedett itt utolszor és halt meg a hideg fénykör ege alatt, csakúgy, mint testvérei az égő homokban és páratelt dzsungelekben és így kell folytatniuk tovább az idők végtelenségéig, amíg fajuk sorsa betelt.

Tizenkét óra felé járt az idő. Az északi látóhatár fölött rózsás, nyugat felé halványodó, keleten mélyülő fény jelezte az éjféli nap láthatatlan izzását. Már közelgett a hajnal, a ragyogás, nem is volt éjjel, hanem a nappal házasodott össze, a nap alig észrevehető két fénykörében.

Egy tücsök félénken cirpelt jóéjszakát, egy vörösbegy pazar vörös torka jó reggelt hirdetett. A Yukon-sziget egyik öbléből vadtyúkok csapata kezdett véget nem érő panaszba, míg egy gém gúnyosan nevetett vissza a folyó csöndes tükrén át.

Az előtérben, egy lassú sodrás partján juharkéregből vájt bárkák vesztegeltek kettesével, hármasával. Elefántcsontnyelű lándzsák, csont hegyű nyilak, szarvasbőrrel bevont íjak és egyszerű nádból font csapdák beszéltek arról, hogy a folyó iszapos medrében megkezdődött a lazachalászat.

A háttérben a bőrsátrak és száradó halak tömkelegéből fölhangzott a halásznép szava. Legény legénnyel énekelt, vagy lánnyal enyelgett, míg az öreg indiánusok, büszkeségtől eltelve, hogy eleget tettek létük céljának, a fajfenntartásnak, gondtalanul csevegtek és közben kötelet fontak zöld gyökérből és kúszó venyigéből. Lábaiknál játszadoztak, ugrándoztak meztelen ivadékaik, és az iszapban henteregtek a barnás farkaskutyákkal.

A tábortól messzebb, szántszándékkal arrébb telepedve, másik két sátorból álló tábor ütött tanyát. De ez fehér ember tábora volt. Ha más nem, a hely kiválasztása is világosan emellett szólt. Támadás esetén száz yardnyira beláthatja az indiántelepet, ha védekezésre kerül a sor, ott van a kis emelkedés és az üresen hagyott két tábor közti tér, végül menekülésnél rövid ösvény vezet hátra a csolnakokhoz.

Az egyik sátorból beteg gyermek panaszos sírása és az anya csitító dala hallszik. A szabad ég alatt, lobogó tűzhely előtt két ember beszélget.

- Ej, szeretem az egyházat, mint hű fia. Bien! Olyan nagy szeretettel, hogy nappal egyre menekültem előle, éjjelenként pedig azt álmodtam, hogy megtérek. Nézd - az ifjú hangja haragos rikácsolásba ment át -, én a Red River szülötte vagyok. Apám fehér volt, olyan fehér, mint te. Te jenki vagy, de apád angol volt, gentleman fia. És anyám egy törzsfőnök lánya és én férfi vagyok! Ej, kétszer is meg kellett volna nézniük, milyen vér folyik ereimben; hiszen fehérekkel éltem, közülük való vagyok, apám szíve dobog bennem is. Egyszer egy leány, fehér leány volt, jó szemmel nézett engem. Apjának nagy földje volt és sok lova, nagy ember volt övéi között, vére: francia vér. Azt mondta, a lány nem tudja, mit akar; telebeszélte a fejét és dühös lett a dolog miatt.

- De a lány tudta, mit akar és gyorsan a paphoz mentünk. Csakhogy még gyorsabban ott termett apja, hazug szavakkal, álnok Ígéretekkel, mit tudom, mivel; úgy hogy a pap makacskodott és nem akart megsegíteni, hogy együtt élhessünk. Mint ahogy először nem akarta megáldani születésem az egyház, így most is elutasította házasságom és embervért öntött kezemre. Bien! Ezért szeressem az egyházat? Leütöttem a papot felesége szemeláttára; gyorsan lóra kaptunk, a lány meg én. Fort Pierre-be vágtattunk, ott volt egy jószívű pap. De alig egy óra múlva ott termettek apja, bátyjai, és mások, akiket maga köré gyűjtött. És megverekedtünk, lovaink száguldtak, míg végre három koponyát bevertem, a többiek elmenekültek Fort Pierre felé. Mi pedig keletnek tartottunk, a lány meg én, a hegyeknek, erdőknek, együtt éltünk, de nem házasodtunk össze - a jó egyház műve ez, szeretem is, mint hű fia.

- De jegyezd meg, és ez a különös az asszonyokban, amit, egy férfi sem ért meg. Az egyik bevert koponya apjáé volt és a mögötte száguldók patái beletaposták a földbe. Mi láttuk ezt, a lány meg én, és én elfelejtettem volna, ha ő nem emlékezik rá. És odaállott közénk, az est csöndjében, mikor a napi vadászat véget ért, meg az éjszaka csöndjében, mikor ott feküdtünk a csillagsugaras ég alatt és eggyé kellett volna forrnunk. Mindig ott volt. A lány nem szólt, de ott ült a tűzhely mellett az, ami elválasztott minket. Megpróbálta félretolni, de ilyenkor föllázadt, egész tisztán kiolvastam az asszony szemének tekintetéből, nehéz lélegzetéből.

- Végül gyermeket hozott a világra, leánygyermeket és meghalt. Akkor anyám népéhez mentem, hogy meleg kebel táplálja életre gyermekem. De kezem ember vérétől volt nedves. És Észak lovasai értem jöttek, de anyám bátyja, az akkori korlátlan törzsfőnök elrejtett és lovat meg élelmet adott. És elmentünk, lánygyermekem meg én a Hudson-öböl vidékére, ahol kevés a fehér ember és nem sokat kérdezősködnek. Vadásztam a csapatnak, vezettem őket, kutyákat hajtottam, míg lánygyermekem lánnyá serdült, magas, karcsú, világos szemű lánnyá.

- Ismered a hosszú, magányos telet, a rossz gondolatok és rossz tettek szülőjét. A helytartó kegyetlen ember volt és vakmerő. És nem volt az a fajta, akin az asszony örömmel legelteti szemét. De szemet vetett lánygyermekemre, aki asszonnyá serdült. Az a gazember elküldött engem hosszú útra a kutyákkal, hogy azalatt ő... hiszen érted, kegyetlen ember volt, szívtelen. Lányom fehér volt, fehér a lelke és jó… és… nos… meghalt.

- Keserves hideg éjjel volt, amikor visszatértem hónapok múltán és a kutyák keservesen vonítottak, mikor a táborhoz értem. Az indiánok meg a testvérek szótlanul néztek rám és nem tudom, miféle félelem vett erőt rajtam, de nem szóltam semmit, amíg a kutyákat meg nem etettem és magam is nem falatoztam, mert így van ez a dolgozó embernél rendjén. Aztán megszólaltam és számon kértem, de megriadtak tőlem, megijedtek haragomtól, meg hogy mit fogok tenni; de kisült az egész rettenetes dolog szóról-szóra, tettről-tettre és csodálkoztak, hogy olyan nyugodt vagyok.

- Mikor elmondták, elmentem a helytartó házához, nyugodtabban, mint ahogy most beszélek róla. A főnök megijedt, behívta baj társait, hogy segítsenek, de azok sem helyeselték, amit tett és otthagyták, kanalazza ki, amit főzött. A pap házába menekült. Oda is utánamentem. De mikor odaértem, utamat állta a pap, szelíd szavakat mondott, azt mondta, a dühös ember ne menjen se jobbra, se balra, hanem forduljon egyenesen Istenhez. Az apa jogos fölindulására kértem, adjon utat, de azt mondta, csak a testén keresztül, és tovább könyörgött nekem. Látod, az egyház volt, mindig az egyház; keresztülmentem a testén és elküldtem a főnököt, hogy találkozzék leánygyermekemmel istene előtt, aki rossz isten, a fehér emberek istene.

- Nagy lárma, kiabálás kerekedett erre, hírt küldtek az alsó állomásra és én elmenekültem. A Nagy Rabszolga-földön keresztül, le a Mackenzie-völgybe, a soha meg nem törő jégen át, a Fehér Sziklákon keresztül, el a Yukon nagy öble mellett egészen eddig jöttem. És attól a naptól máig a te arcod az első, apám népéből való arc, amelyet láttam. Bár az utolsó lenne! Ez az én népem egyszerű nép, tisztelettel vesznek körül engem. Szavam törvény náluk, papjaik követik parancsom, különben nem tűrném őket. Mikor értük emelek szót, magamért beszélek. Magunkban akarunk maradni. Nem kell a-ti fajtátok. Ha megengedjük, hogy tűzhelyünk köré üljetek, akkor majd eljön egyházatok, papotok és istenetek. És jegyezd meg, hogy minden fehér emberrel, aki az én falumba jön, megtagadtatom az istenét. Te vagy az első és megkegyelmezek neked. Jó lesz, ha elmégy, még pedig hamar.

- Nem felelek testvéreimért - szólalt meg a másik, miközben elgondolkozva töltögette pipáját.

Hay Stockard néha éppen olyan elgondolkozva beszélt, mint amennyire merészen cselekedett; de csak néha.

- De én ismerem a testvéreidet - mondta az első. - Sokan vannak és te meg a tieid törtök utat a többieknek. Majd egyszer eljöhetnek, hogy elfoglalják a földet, de nem az én időmben. Azt hallottam, ott vannak már a Great River torkolatánál és messze mögöttük jönnek az oroszok.

Hay Stockard gyors mozdulattal emelte föl fejét. Itt földrajzi adatokat gyűjthet. A Hudson- öböli állomás Fort Yukonnál máskép van értesülve a folyó irányáról, azt hitték, az Északi jeges tengerbe ömlik.

- A Yukon a Bering-tengerbe ömlik? - kérdezte.

- Nem tudom, de ott lenn oroszok vannak, nagyon sok orosz. Itt nincs egy se. Menj és nézz utána magad, menj vissza testvéreidhez, de a Koyukuk mentén ne menj, mert a papok meg a harcosok nekem engedelmeskednek. Ezt parancsolom én, a Vörös Baptiste, kinek szava törvény, én, aki vezetője vagyok népemnek.

- Hát menjek le az oroszokhoz, vagy vissza testvéreimhez?

- Akkor menj gyorsan, istened előtt, aki rossz isten, a fehér emberek istene.

Véresen, vörös tengerben kelt föl a vörös nap az északi égbolt alatt. A Vörös Baptiste fölállott, udvariasan meghajolt és visszatért táborához, a bíbor árnyékok és éneklő társak közé.

Hay Stockard elszítta pipáját a tűz mellett, előtte rajzolódott és kormon keresztül a Koyukuk ismeretlen felső folyása, amely itt végzi, be északi útját, a Yukon iszapos medrébe öntve ismeretlen árját. Valahol erre, ha hinni lehet a hajótörött tengerész elhaló szavának, aki megkockáztatta ezt a rettenetes utat és ha bizonyítóknak lehet venni a zsebében talált arany szemcsét - itt valahol, az örökös tél hazájában van Észak kincses háza. És mint valami kapuőr, Vörös Baptiste, a félvér angol renegát állja el az utat.

- Eh! - Hay Stockard kiszórta a hamut, fölállott, lustán nyújtózkodott egyet és gondtalanul nézte a ragyogó északi tájat.

II.

Hay Stockard káromkodott, anyanyelve nyers egytagú kifejezéseivel. Felesége fölemelte tekintetét a fazekakról és lábosokról és szemével követte férjét, amint élesen vizsgálta a folyót. Teslin vidékéről való asszony volt, jól ismerte férje szókincsét, a maga egésze hevességében. Káromkodásai erejéből és terjedelméből fölmérte az eseményeket a hócipőszíj elszakadásától a hirtelen fölbukkanó halál torkáig. Tudta, hogy a jelen eset figyelemreméltó. Hosszú villanó sajka suhant át a hunyó nap sugaraiban föl-fölvillanó evezőkkel, a folyó árján, a sodrással küszködve. Hay Stockard figyelmesen nézte. Három ember hajolt előre és emelkedett föl, hajolt és emelkedett, ritmikus szabatossággal; az egyiknek feje körül vörös zsebkendő volt csavarva, ez ragadta meg tekintetét.

- Bill! - kiáltott föl. - Ó, Bill!

Hatalmas, imbolygó járású óriás lépett ki az egyik sátorból és ásítva dörzsölte ki az álmot szeméből. Aztán végignézett a különös csolnakon és abban a pillanatban egészen fölébredt.

- Matuzsálemre mondom, az átkozott égi pilóta.

Hay Stockard keserűn bólintott, félig-meddig puskája után kapott, aztán vállat vont.

- Lődd le - tanácsolta Bill -, intézd el a dolgot egy-kettőre. Egész biztosan tönkretesz minket, ha mi nem előzzük meg.

De a másik férfi elhárította az erélyes közbelépést, elfordult, ráparancsolt az asszonyra, hogy térjen vissza munkájához, Billt pedig visszahívta a partról. A két indián kikötött a csolnakkal az ár partján és fehér utasa az óriási fejdísszel, kiszállott belőle.

- Üdvözöllek, mint tarsusi Paulust. Béke veled és kegyelem Istennél!

Üdvözletét komoran fogadták, hosszabb szónoklattal:

- Üdvözlet neked, Hay Stockard, istenkáromló filiszteus. Mammon napja él szívedben, ravasz ördög él lelkedben, sátradban házasságtörő asszonnyal élsz, ilyen sokféle bűnben még itt a vadonban is. Én, Sturges Owen, az Ur apostola, parancsolom, bánd meg bűneidet és tisztítsd meg magad a szégyentől.

- Tartsd meg a prédikációd! Tartsd meg a prédikációd - vágott közbe konokul Hay Stockard. - Szükséged lesz minden tudásodra és még többre, odaát a Vörös Baptiste-nál.

Az indián tábor felé intett, ahonnan mereven kémlelődött át a félvérű, ki akarta fürkészni az újonnan érkezőt.

Sturges Owen, a világosság terjesztője, az Ur apostola, a lejtő szélére lépett és kiadta a parancsot embereinek, hogy hozzák föl a tábori fölszereléseket. Stockard utánament.

- Nézz ide - mondta és vállon fogta a papot, úgy forgatta meg. - Értékeled búvóhelyed?

- Életem az Ur kezében van és csak az Ö szőlőjét művelem - felelte a misszionárius ünnepélyesen.

- Ó, hagyd, kérlek! Mártíromságra vágyol?

- Ha Ö így akarja.

- Nos, itt hamar megtalálod, de először adok néhány jó tanácsot. Vagy elfogadod, vagy nem. Ha itt maradsz, kettészakad munkásságod. És nemcsak te egyedül, hanem embereid, Bill, a feleségem...

- Belial leánya, nem hallgat az igaz szóra.

- És én magam is mind meg leszünk akadva. Nemcsak magadnak csinálsz bajt, hanem nekünk is. Együtt fagytunk be múlt télen, ha még emlékszel rá, jó embernek ismertelek meg, de bolondnak. Ha kötelességednek érzed, hogy a pogányok ellen harcolj, jól van, helyes, de légy okos abban, ahogy teszed. Ez a Vörös Baptiste nem indián. A mi fajtánkból való, olyan vastagnyakú, mint amilyen én merek lenni és olyan vad fanatikus az egyik irányban, mint te a másikban. Ha ti ketten összejöttök, ördögi tánc lesz és én nem akarok belekeveredni. Érted? Akkor fogadd meg a tanácsom és menj el innen. Ha lefelé mész a folyón, oroszokra bukkansz. Állítólag görög papok vannak közöttük, azok átvisznek épségben a Bering-tengeren - oda ömlik a Yukon -, onnan nehéz lesz visszamenni a civilizált világba. Fogadd meg a szavam és menj innen olyan hamar, ahogy Isten menned adja.

- Az, aki az Urat hordja szívében és bibliáját a kezében, nem kell, hogy féljen sem ember, sem ördög mesterkedésétől - mondta a misszionárius keményen. - Meglátogatom azt az embert és megbirkózom vele. Egy megtévedt bárányt visszavinni az akolba, nagyobb diadal, mint ezer pogányt. Az, aki erős a rosszban, éppen olyan erős lehet a jóban. Példa rá Saul mikor Damaszkuszba utazott, hogy keresztény foglyokat hozzon Jeruzsálembe. És az Üdvözítő hangja megszólalt és azt kiáltotta: „Paulus, Paulus, miért üldözöl engem?“ És ekkor Paulus az Ur mellé állott és attól kezdve a legerősebb lett lelkek megtérítésében. Épp úgy, mint a tarsusi Paulus, úgy dolgozom én is az Ur szőlőjében, elviselek minden bajt, bántódást, törődést, bántalmazást, büntetést és csapást az Ő kedvéért.

- Hozd föl a kis csomagot a teával, meg egy üst vizet - kiáltotta utána mindjárt az evezősnek - ne felejtsd el az ürücombot meg a salátás edényt.

Mikor megtérített hívei a partra szálltak, mindhárman térdre borultak, kezük, hátuk tábori fölszerelésekkel teletömve, úgy adtak hálát szerencsés útjukért a vadonban és szerencsés megérkezésükért.

Hay Stockard gúnyos rosszallással nézte az egész jelenetet, a kép regényessége és ünnepélyessége elvesztette hatását tényekkel számoló, józan lelkére.

Vörös Baptiste még mindig bámult, fölismerte a sokszor látott mozdulatot, eszébe jutott a lány, akivel megosztotta csillagmennyezetes fekhelyét a hegyekben és a leánygyermek, aki ott aludt valahol a messzi Hudson-öbölnél.

III.

- Tévedsz, Baptiste, az nem gondolhatott ilyet. Egy percig sem. Igaz, hogy bolond, nem sok hasznát lehet venni, de mégsem adom föl egészen.

Hay Stockard elhallgatott, megpróbálta megszólaltatni szívének nyers etikáját.

- Sok bajt okozott a múltban is, most is, Baptiste, mindenféle kellemetlenséget, de be kell látnod, hogy testvérem, fehér ember - és - és - nem vásárolnám meg az életem az övével - még ha néger lenne sem.

- Ám legyen - mondta a Vörös Baptiste -. Kegyelmet adtam neked és szabad választást. Mindjárt visszajövök papjaimmal meg harcosaimmal és vagy megöllek, vagy megtagadod istenedet. Add át a papod és elmehetsz békességben. Máskülönben itt be- végzed utadat. Népem ellened van, még a kicsinyek is. Éppen most lopták el a gyermekek csolnakjaidat.

A folyó felé mutatott. Meztelen fiuk kúsztak lefelé a vízben, elszabadították a csolnakokat és belehúzták az árba. Mikor puskalövésnyire vonták, belemásztak és a part felé eveztek.

- Add nekem a papot és visszakapod őket. Rajta! Mondd meg a szándékod, de ne hamarkodd el.

Stockard a fejét rázta. Tekintete a Teslin földjéről való asszonyra esett, ölében a gyermekkel és megingott volna, ha nem emeli szemét az előtte álló emberre.

- Nem félek - szólalt meg Sturges Owen -, az Úr jobb kezében tart engem és kész vagyok egyedül is bemenni a hitetlenek táborába. Még nem késő. A hit sziklákat mozgathat meg. Lehet, hogy a tizenegyedik órában nyerem meg szívét a valódi igazság számára.

- Nem - mondta Stockard -, szavamat adtam, hogy háborítatlanul beszélhet velünk. Háborús törvények, Bill, háborús törvények. Itt volt a téren, jelt adott, figyelmeztetett és mindenért - nos, az ördögbe is, nem szeghetem meg szavam!

- Sose félj, nem szegi meg ő sem a magáét.

- Nem is kételkedem benne, de nem engedhetem meg, hogy egy félvérű tűhegyen rajtam tisztességben. Miért ne tegyük meg, amit kíván? - add oda neki a misszionáriust és kész!

- N-nem!

Bill kételkedve habozott.

- Szőrit a cipő, mi?

Bill elpirult egy kicsit és abbahagyta a beszélgetést. A Vörös Baptiste még mindig várta a döntést.

Stockard odament hozzá.

- Így van ez, Baptiste. A falvatokba jöttem, a Koyukukon akartam fölmenni. Nem volt semmi rossz szándékom. Szívem tiszta volt minden rossztól. Még most is tiszta. Akkor jött ez a pap, ahogy, te nevezed. Én nem hoztam ide. Idejött volna, akár itt vagyok, akár nem. De most, hogy itt van, minthogy az én fajtám, mellé kell hogy álljak. És meg is teszem. Nem lesz gyerekjáték. Ha elvégezted, csöndes és kihalt lesz a falud, néped kipusztul, mint valami éhínség után. Igaz, hogy mi eltűnünk, de eltűnnek harcosaid is...

- De azok, akik megmaradnak, békében élnek majd, sem idegen istenek szava, sem idegen papok hangja nem bántja füleiket.

Mindketten vállat vontak és elfordultak, a félvérű visszament táborába. A misszionárius magához hívta két emberét és imádkoztak. Stockard meg Bill a gyér fenyőknek estek fejszéikkel, szabályszerű védőbástyát faragtak belőlük. A gyermek elaludt, az asszony egy halom állatbőrre fektette és maga is segédkezett a tábor megerősítésében. Három oldalról így védekeztek, a negyediket megvédte minden tálági félelem bénító dermedtségében, eldobta evezőjét és vadul civódott Istenével kegyelemért. Előfordult ilyesmi máskor is. Nem volt kellemes a visszaemlékezés. Szégyent hozott rá, hogy lelke olyan gyönge és teste olyan erős. De az életet szerette, az életet szerette! Nem tudott kitérni ez elől. Ez késztette homályba vesző őseit a régi időben, hogy folytassák a sort, ezért rendelte őt is ki a sors, hogy föntartsa fajtáját. Bátorsága, ha ugyan bátorságnak lehet nevezni, fanatizmusból származott. Stockard meg Bill bátorsága a mélyen gyökerező eszmék folyománya. Nem mintha kevésbé ragaszkodtak volna az élethez, hanem nagyobb volt a fajtradíciók iránti szeretetük! Nem mintha nem féltek volna a haláltól, de elég bátrak voltak ahhoz, hogy ne éljenek szégyen árán.

A misszionárius fölállott, mert tűnt a perc és vele az áldozati kedv. Félig-meddig a barikádra kúszott, hogy átszóljon a másik táborba, de visszaesett, mint valami remegő hústömeg és siránkozott:

- Ó, a szellem elhagy! A szellem elhagy! Ki vagyok én, hogy ott legyek az istenítéletnél? A világ teremtése előtt be volt minden írva az Élet könyvébe. Én féreg, törüljem ki a lapokat vagy egy részt belőlük? Ahogy Isten akarja, úgy cselekedjék a szellem.

Bill odanyújtotta kezét, lábra állította és vadul, szótlanul megrázta. Aztán ismét ledobta a remegő ideghalmazt és a két megtértet figyelte. Azok nem nagy félelmet árultak el, sőt derűs buzgalommal készítettek elő mindent a támadáshoz és fegyverkezéshez.

Stockard eddig halkan beszélgetett a teslini asszonnyal, most a misszionárius felé fordult.

- Hozd ide - adta ki a rendeletet Billnek.

- Nos - rendelkezett, mikor eléje állították Sturges Owent -, adj minket össze és térj magadhoz.

Aztán Billhez fordult, mentegetődzve:

- Nem lehet tudni, hogy végződik a dolog, hát azt gondoltam, jó lesz elrendezni az ügyeimet.

Az asszony engedelmesen követte fehér ura parancsát. Ránézve nem jelentett semmit a szertartás. Az ő fölfogása szerint feleség volt, azzá lett attól a naptól kezdve, hogy először együtt éltek. A megtértek voltak a tanuk. Bill a misszionárius mögött állott és biztatta, mikor megakadt. Stockard asszonya szájába adta a feleleteket és a kellő pillanatban, jobb híján, mutató- és hüvelykujjából font gyűrűt az asszony ujja körül.

- Csókold meg a menyasszonyt - dörgött Bill és Sturges Owen igen gyönge volt ahhoz, hogy ellenkezzék.

- Most kereszteld meg a gyermeket!

- Szépen, csinosan! - rendelkezett Bill.

- Mindent összeszedek, hogy szerencsésen induljak új csapáson - magyarázta az apa, miközben karjába vette anyja öléből a gyermeket. - Egyszer megakadtam a Cascadokban és mindenem volt, csak sóm nem. Ezt sohasem felejtem el. És ha az asszony meg a gyermek átmennek ma éjjel a válaszfalon, legyenek jól fölkészülve az útra.

Egy csésze víz megtette a kellő szolgálatot és elhelyezték a gyermeket a barikád egy biztos, védett sarkába. Az emberek tüzet raktak és megfőzték az estebédet.

Aztán észak felé sietett a nap, egyre közelebb a látóhatárhoz. Az égnek ez a foltja vérvörös lett. Megnyúltak az árnyak, beállt a szürkület és a sötétségben lassan kihalt az erdei élet. Még a folyó vad madarai is elhalkították lármás kerepelésüket és aludni tértek az éj leple alatt. Csak a vadászok lettek hangosabbak, harci dob perdült és vad népdalok csendültek föl. De amint lebukott a nap, megszűnt a nagy mozgalom náluk is. Az éjféli csönd teljes volt köröskörül.

Stockard térden állva kémlelődött a nyílásokon. Egyszer följajdult a gyermek fájdalmában és megzavarta. Anyja föléje hajolt, de a gyermek már ismét aludt. Végtelen, mélységes csönd lett. Azután hirtelen tele torokból csattogott föl a vörösbegy.

Elmúlt az éj.

Egy csapat sötét alak rohant ki a tisztásra. Nyilak fütyültek és íjak zengtek. Éles torkú puskák válaszoltak rá. Egy lándzsa hatalmas vasa járta keresztül a teslini asszonyt, amint gyermeke fölé hajolt. Egy kilőtt nyíl a hasábok között csúszva be, a misszionárius karjában akadt meg.

A rohamot semmi sem szüntette meg. A tér holttestekkel volt borítva, de a többiek csak úgy omlottak a barikád ellen és föl a barikádra, mint a tenger hullámai. Sturges Owen a sátorhoz menekült, embereit lesodorta lábukról és eltemette a vad élő áradat. Csak Hay Stockard maradt a felszínén, mint az ugató kutyákat, rázta le a rárohanó vadászokat. Addig mesterkedett, amíg fejsze akadt a keze ügyébe. Egy sötét kéz megragadta meztelen lábánál fogva a gyermeket és kihúzta anyja mellől. Vézna testét kinyújtott karral forgatta meg a levegőben és halálra zúzta a barikád hasábjain. Stockard állon csapta az embert és az a földre zuhant. Egyre szűkebb lett a vad arcokból tömörült gyűrű, lándzsák, nyílzápor hullottak rá.

A nap feljött és visszatántorodtak, majd ismét előretörtek a bíborárnyban. Kétszer is megrohanták, mikor fejszéjével igen melyre sújtott, de mind a kétszer megtisztította a helyet maga körül. Lábai elé zuhantak és ő halálra taposta a haldoklókat, hogy síkos lett a föld a vértől. És a nappal egyre ragyogóbb lett, a vörösbegy tovább dalolt. Aztán visszahúzódtak rémületükben és Stockard lihegve támaszkodott fejszéjére.

- Lelkemből való vér - kiáltott Vörös Baptiste -, te aztán ember vagy! Tagadd meg istened és életben maradsz.

Stockard visszautasította az ajánlatot gyöngén, de határozottan.

- íme, egy asszony! - Sturges Owent hozták a félvérű elé.

Egy kis karcolás érte karját, különben sebzetten maradt, de szemei vadul forogtak a félelemtől. Az istenkáromló tüzes alakján siklott végig bizonytalan tekintete, amint nyilaktól sebesülten támaszkodott fejszéjére büszkén, hajthatatlanul, fenségesen. És nagy irigység szállotta meg, hogy az az ember nyugodtan tud alászállni a halál sötét kapuján. Krisztust, de nem őt, Sturges Owent, faragták ilyen fából; de miért nem őt? Homályosan érezte az ősök átkát, a múltból bukkant föl az a lelki gyöngeség, amely megszállta és harag támadt benne a teremtő őserő nagy szimbóluma iránt, amiért ilyen szolgainak, gyöngének alkotta.

Még erősebb ember is eretnekségre vetemedett volna ilyen haraggal és ilyen kényszerítő körülmények között és Sturges Owen sem kerülhette ki sorsát. Az emberektől való félelmében megkockáztatta az istennel való hadakozást. Csak azért emelkedett föl az Ur szolgálatáig, hogy most leigáztassék. Hit adatott neki a hit ereje nélkül, szellem a szellem hatalma nélkül. Ez igazságtalanság.

- Ki az istened most? - kérdezte a félvérű.

- Nem tudom.