Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Eleanor Marion-Crawfordnak

ELŐSZÓ

1. URAM, RIZSESZSÁKKAL

2. A NYELVESZEGETT MEZEI VERÉB

3. URASIMA TARÓ, A HALÁSZLEGÉNY TÖRTÉNETE

4. A GAZDA ÉS A TANUKI

5. SINANSA, AVAGY A DÉL FELÉ MUTATÓ KOCSI

6. KINTARÓ, AZ ARANYFIÚ KALANDJAI

7. HASZE HERCEGNŐ TÖRTÉNETE. RÉGI JAPÁN MESE

8. AZ EMBER, AKI NEM AKART MEGHALNI

9. A BAMBUSZVÁGÓ ÉS A HOLD-GYERMEK

10. MACUJAMA TÜKRE. TÖRTÉNET A RÉGI JAPÁNBÓL

11. ADACSIGAHARA GONOSZ SZELLEME

12. AZ ESZES MAJOM ÉS A BÖLCS MEDVE

13. A BOLDOG VADÁSZ ÉS AZ ÜGYES HALÁSZ

14. AZ ÖREGEMBER, AKI VIRÁGZÁSRA BÍRTA A KISZÁRADT FÁT

15. A MEDÚZA ÉS A MAJOM

16. A MAKÁKÓ ÉS A RÁK VISZÁLYA

17. A FEHÉR NYÚL ÉS A KROKODILOK

18. JAMATO TAKERU HERCEG TÖRTÉNETE

19. MOMOTARÓ, AVAGY A BARACKFIÚ TÖRTÉNETE

20. RASÓMON EMBEREVŐ ÓRIÁSA

21. HOGYAN SZABADULT MEG AZ ÖREGEMBER A GOLYVÁTÓL

22. NÜ-VA CSÁSZÁRNŐ ÉS AZ ÖT SZÍNŰ KÖVEK. RÉGI KÍNAI TÖRTÉNET

JEGYZETEK

A BORÍTÓT VASPÖRI CINTIA TERVEZTE

Yei Theodora Ozaki

JAPÁN TÜNDÉRMESÉK

fordította
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-322-4 PRINT
ISBN 978-963-559-323-1 EPUB
ISBN 978-963-559-324-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
The Japanese Fairy Book

Bradbury, Agnew, & Co. Ltd.,

London and Tonbridge

Első kiadás: 1903
a fordítás az 1903. évi első kiadás alapján készült

© a borítót Vaspöri Cintia tervezte

a japán nevek, kifejezések magyar átírását

és ellenőrzését dr. Mayer Ingrid végezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ
A MAGYAR KIADÁSHOZ

Egy távoli és sokáig elszigetelt ország (mint amilyen évszázadokig Japán is volt) önálló, világtól elkülönült fejlődése mindig érdekes, meghökkentő eredményekhez vezet, ami Japán esetében különösen igaz. Elég csak a mesevilágára és annak legérdekesebb, legkülönösebb darabjaira pillantani. A tenger és a japán nép kapcsolata mély és bensőséges. Számos mese örökíti meg ezt a szoros kapcsolatot, minden esetben mély tiszteletet fejezve ki a tenger és annak lakói iránt. Talán legszebb kifejeződése ennek az árapály-kövek megjelenése a mesékben, mely kövek csodás képességükkel áradást támasztanak, vagy árvizet tüntetnek el egy szempillantás alatt. De éppoly különleges a japán nyestkutya (tanuki) emberi képességekkel felruházott alakja, mely ravaszságával és gonoszságával nemcsak az ember eszén jár túl, de bizony meg is ölheti a naiv embereket. Az egyik legmeghatóbb történet Siro kutya története, amely a feltételen hűség és síron túli szeretet szívbe markolóan szépséges leírása. A tenger és a tengerek sárkánykirálya több mesében is felbukkan: Rjúdzsin korlátlan hatalommal bír a vizek fölött, de a szárazföldön ereje elenyészik. A két világ találkozása azonban érdekes történeteket szül: ahogy ma, úgy hajdan is a tengerek alkalmanként óriási pusztítást végeznek a partvidékeken, legyen kiváltójuk trópusi vihar vagy földrengés. Ugyan ma már értjük az ezek kialakulásához vezető jelenségeket, de sok ezer évig ez nem így volt. A váratlanul lecsapó, hatalmas erejű szökőárak vagy trópusi viharok látszólag ok nélküli megjelenésére kellett „valaki”, aki haragjában/dühében, vagy pusztán az ember megleckéztetésére támasztja ezeket a pusztító természeti jelenségeket. A japán mesevilágban ilyen „valaki” Rjúdzsin vagy az árapálykövek. A legtöbb mese – mint ahogy a népmesék általában – a jó és a rossz küzdelmét mutatják be, és többnyire a jó győzedelmeskedik. S bár a jó és rossz harcának kimenetele változó, egyvalami megnyugtatóan állandó: a jók jók és a gonoszok rosszak. Így feltétel nélkül tudunk szurkolni a jók győzelmének és a gonosz bukásának.

A kötetet több mint 50 kifejezésből álló szószedet kíséri, mely a megértést és a gyors tájékozódást segíti, elsősorban olyan, a szövegtől elválaszthatatlan japán szavak (amik az eredeti angol változatban Hepburn-féle latinbetűs átírásban szerepelnek) jelentésének és eredetének magyarázatával, melyek megkönnyítik a megértést és teljessé teszik az olvasmányélményt.

Külön köszönet illeti Mayer Ingridet, aki nagy odaadással és precizitással segített nemcsak a japán nevek helyes magyar átírásában, de számos kifejezés eredetének felkutatásában, megértésében és pontosításában.

Egyaránt nagy szeretettel és örömmel tesszük le ifjabb olvasóink és lélekben fiatal, de már tapasztaltabb mesekedvelőink asztalára ezt a remek gyűjteményt, mely először kerül magyar nyelven az olvasóközönség elé.

a kiadó

Eleanor Marion-Crawfordnak

Néked ajánlom ezt a könyvet, és annak az édes gyermekbarátságnak, amit tőled kaptam azokban a napokban, amiket együtt töltöttünk a déli tengernél, amikor őszinte örömmel és érdeklődéssel hallgattad a távoli Japánból származó tündérmeséket. Emlékeztessenek ezek a történetek állandó szeretetemre és személyemre.

Y.T.O.

Tokió, 1903.

ELŐSZÓ

A japán tündérmesék ezen gyűjteménye egy baráton, Mr. Andrew Langon keresztül érkezett javaslat eredményeként született. A mesék a Szazanami Szandzsin[1] által írt modern változat fordításai. A történetek nem irodalmi fordítások, ám a japán történeteket és valamennyi eredeti japán kifejezést hűségesen megőrizték, mégis, mesefűzésük sokkal inkább a nyugati ifjúság ízlése szerint készült, semmint a folklórt tanulmányozó néprajzkutató számára.

Hálás köszönettel tartozom Mr. Jaszuoka J.-nek, Miss Okamoto Fuszának, fivéremnek Ozaki Nobumorinak, dr. Takaki Josihirónak és Miss Jamaó Kanekónak, akik a fordításban segítettek.

A történet, melynek A férfi, aki nem akart meghalni címet adtam, egy kis kötetből származik, amit Tamenaga Sunszui írt. A kötet címe Csószei furó, avagy Hosszú élet volt. A bambuszvágó és a Hold-gyermek című történetet a klasszikus Taketori monogatari[2] kötetből választottam. Habár a japánok nem tartják számon tündérmeséik közt, véleményem szerint ez a szépséges történet igenis ebbe az irodalmi kategóriába tartozik.

Az illusztrációkat Fudzsijama Kakuzó úr, tokiói művész rajzolta.[3]

Az angol változat megírása során saját képzeletemet követtem, és ahol csak szükségét éreztem (vagy örömömre szolgált), helyi színek és leírások finom adagolásával az eredeti történetet kiszíneztem. Egy, esetleg két esetben néhány történést egy másik változatból emeltem át és gyúrtam egybe az eredetivel. Miközben meséltem, minden esetben a szépséges japán legendák és tündérmesék kíváncsi és buzgó hallgatóságára leltem, és azt tapasztaltam, hogy hallgatóim nagy többsége számára ezek a mesék ismeretlenek. Ez bátorított fel arra, hogy a nyugat gyermekei számára megírjam ezeket a történeteket.

Y.T.O.

Tokió, 1903

[1] Szazanami Szandzsin: ismertebb írói nevén Ivaja Szazanami (1870 – 1933) japán szamuráj család harmadik gyermekeként született. Kezdetben orvosi pályára készült, majd németül tanult, pályát módosított, és a maga idejében hazájában elismert Hakubunkan Kiadó munkatársaként gyermekmeséket publikált.

[2] Taketori monogatari: A bambuszgyűjtő öregember meséi. X. századi japán népmese, amit a legrégebbi japán prózai elbeszélésként tartanak számon. Elsősorban a Kaguja hercegnőnek nevezett titokzatos lány életét részletezi, akit csecsemőként találtak egy bambusz szárában.

[3] Fudzsijama Kakuzó képeinek közlésétől a tisztázatlan szerzői jogi kérdések miatt a magyar változatban eltekintettünk.

1.
URAM, RIZSESZSÁKKAL

Réges-régen élt egyszer Japánban egy bátor harcos, akit Tavara Tóda, avagy Uram, rizseszsákkal néven ismert mindenki. Igazából Fudzsivara Hideszato volt a neve, és a nép ajkán egy nagyon érdekes történet kering arról, hogy miként változtatta meg a nevét.

Egy napon elindult kalandot keresni, mert harcos természete miatt nem állhatta a lustálkodást. Így hát fogta két kardját, magához vette hatalmas íját, mely magasabb volt, mint ő maga, magára kötötte tegezét és útnak indult. Kisvártatva a Szeta no karahasi hídhoz ért, mely a szépséges Biva-tó egyik partjáig nyújtózott. Alighogy lábát rátette a hídra, észrevette, hogy útját egy hatalmas sárkánykígyó keresztezi. Teste oly hatalmas volt, hogy elsőre úgy tűnt, mintha egy hatalmas fenyőfa törzse dőlt volna a hídra, teljes szélességében elzárva azt. Hatalmas karmainak egyike a híd egyik korlátján nyugodott, míg hosszú farka a másik korláton pihent. Úgy tűnt, mintha aludna, miközben orrlyukaiból tűz és füst tört elő.

Hideszato az útját elzáró rettenetes hüllő láttán nem érzett félelmet. Két lehetőség állt előtte: vagy visszafordul, vagy egyenesen átmászik a rettenetes állat testén. De Hideszato bátor ember volt, és félretéve minden félelmét, rendületlenül folytatta útját előre. Reccs-ropp! – lépett rá a sárkány összetekeredett testére, és anélkül, hogy egy pillantást vetett volna maga mögé, rettenthetetlenül folytatta az útját.

Alig tett meg néhány lépést a sárkány testén, amikor azt hallja, hogy valaki megszólítja. Hátrafordulva meglepetve látja, hogy a sárkány-szörnyeteg teljesen elenyészett, és helyén egy furcsa külsejű ember áll, aki a legünnepélyesebb módon, szertartásosan a földig hajol előtte. Vörös haját a sárkány fejét mintázó korona emelte magasra, ahonnan vörös hajzuhataga a vállaira omlott. Tengerzöld ruháját tengeri állatok héjai díszítették. Hideszato mindjárt tudta, hogy sorsa nem közönséges halandóval hozta össze és igencsak elcsodálkozott a furcsa alakon. Vajon hová a csudába tűnt a sárkány egy röpke pillanat alatt? Esetleg ezzé a furcsa emberré változott át? És mit jelent ez az egész dolog? Miközben ezek a gondolatok cikáztak át elméjén, odaért a hídon várakozó férfihoz, és illőn megszólította.

– Te voltál az, jó uram, aki az imént megszólítottál?

– Igen, én! – válaszolta a férfi. – És most egy fontos kérdést intézek hozzád. Mit gondolsz, képes vagy megtenni azt?

– Amennyiben hatalmamban áll megtenni, bizonyára megteszem! – válaszolta Hideszato. – De mielőtt belekezdek, mondd csak, ki vagy te?

– Én a tó sárkánykirálya vagyok. Otthonom ezekben a vizekben van, pontosan a híd alatt!

– És mit szeretnél tőlem kérni? – kérdezte Hideszato.

– Azt kérem, hogy öld meg a százlábút, aki az én halálos ellenségem, és odafent lakik a közeli hegyekben! – ezzel a sárkánykirály a tó átellenben lévő partján magasodó hegy csúcsára mutatott, majd folytatta történetét:

– Immár sok-sok éve élek ebben a tóban népes családommal, számos gyermekkel és unokával. Ám egy ideje rettegésben élünk, mivel a vérszomjas százlábú felfedezte otthonunkat, és minden egyes éjszaka eljön, hogy valamelyik családtagomat elragadja. Nincs elég erőm, hogy megvédjem őket. Ha ez így folytatódik, nemcsak unokáimat és gyermekeimet veszítem el, hanem én magam is a szörny áldozata leszek. Ezért nagyon boldogtalan vagyok, és végső kétségbeesésemben úgy döntöttem, hogy emberi lény segítségét kérem. Ezzel a szándékkal már sok-sok napja várakozom itt a hídon annak a félelmetes sárkánykígyónak az alakjában, akit te is láttál, remélve, hogy majd egy erős, fiatal harcos errefelé vetődik. De mindezidáig bárki jött erre, meglátva a sárkányt, félelmében sarkon fordult és futott, ahogy tudott. Te vagy az első ember, aki félelem nélkül nézett rám. Rögtön tudtam, hogy hatalmas bátorság lakozik benned. Könyörgöm neked, szánj meg engem! Ugye, segítesz rajtam, és megölöd ellenségemet, a százlábút?

Amikor mindezt végighallgatta, Hideszatót szánalom fogta el a sárkánykirály iránt és azon nyomban megígérte neki, hogy ami csak tőle lehetséges, megteszi érte. Aztán megkérdezte, hogy hol lakik a százlábú, mert azonnal meg akarta támadni. Ekkor a sárkánykirály azt válaszolta, hogy a százlábú otthona a Mikami-hegyen van, de mivel minden áldott nap ugyanabban az órában a tavi palotához jön, a legjobb lesz, ha itt várja meg. Így Hideszatót a híd alá, a sárkánykirály palotájához vezették. Furcsa ezt mondani, de ahogy Hideszato vendéglátóját a víz alá követte, a tó vize szétnyílt utat engedve neki, és ahogy a víztömegen keresztülgázolt, még a ruhája széle sem nedvesedett meg. Hideszato még sohasem látott olyan szépet, mint ez a hófehér márványból épült víz alatti palota. Ugyan gyakran hallott beszélni a tengerek királyának víz alatti palotájáról, ami a tenger mélyén fekszik, és ahol valamennyi szolgáló és inas tengeri hal, ám ez itt egy pompás épület volt a Biva-tó szívében! A kecses aranyhalak, vörös pontyok és ezüstös pisztrángok a sárkánykirály és vendége érkezését várták.

Hideszato elcsodálkozott az ünnepségen, amit az érkezésére rendeztek. A tányérok lótuszlevelet és lótuszvirágot formáló kristályból készültek, míg az evőpálcák a legfinomabb elefántcsontból. Amint leültek, a tolóajtók szétnyíltak, és tíz bájos aranyhaltáncos siklott be. Őket tíz vörösponty muzsikus követte, akik hangszereket, kotót^1 és samiszent^2 hoztak magukkal. Gyorsan elröppent az idő, és már éjfél volt, amikor a szépséges muzsika és kecses tánc megszakadt, mert mindenki a százlábúra gondolt. A sárkánykirály éppen a harcos tiszteletére ürítette volna a szakés poharát, amikor a palotát hatalmas léptek zaja rázta meg, mintha egy végeláthatatlan hadsereg masírozna a közelben.

Hideszato és vendéglátója fölpattantak és az erkélyre rohantak, ahonnan a harcos a szemben fekvő hegyen két hatalmas tűzgolyót pillantott meg, amint szédületes tempóban gördülnek lefelé és feléjük közelednek. A sárkánykirály a félelemtől egész testében remegve állt a harcos mellett.

– A százlábú! A százlábú! Azok a hatalmas tűzgömbök a szemei. A zsákmányért jön! Elérkezett az idő, hogy megöld!

Hideszato arra nézett, amerre vendéglátója mutatott és a csillagfényes este pislákoló fényében, a két tűzgolyó mögött megpillantotta a hatalmas százlábú hosszú testét, ahogy a hegyről a víz felé ereszkedik és a fény úgy csillog száz lábán, mintha távoli lámpácskák sora mozogna ütemesen a vízpart felé.

Hideszatón azonban a félelem legkisebb jele sem látszott. Megpróbálta megnyugtatni a sárkánykirályt.

– Ne félj semmitől! Biztosan meg fogom ölni a százlábút. Te csak hozasd ide szeretett íjamat és nyílvesszőimet!

A sárkánykirály úgy tett, ahogy utasították. A harcos tudta, hogy tegezében csak három nyílvessző van, ezért pontosan kell céloznia. Majd az első nyílvesszőt a felajzott íjra illesztette, összpontosított és elengedte a vesszőt.

Az első nyílvessző pontosan a feje közepén találta el a százlábút, ám ahelyett, hogy lyukat ütött volna rajta, lepattant a homlokáról és a földre esett.

Hideszato elszántan, megingás nélkül nyúlt a második nyílvessző után, ismét az íjra illesztette, felajzotta, célzott és lőtt. Ez a vessző is célba talált: a százlábú oldalát találta el, pontosan a szívénél, ám ez sem ütötte át a testét, hanem lepattant róla és a földre esett. A százlábú sebezhetetlen volt a fegyverektől! Amikor a sárkánykirály észrevette, hogy a bátor harcos nyilai sem elég erősek ahhoz, hogy a százlábút megöljék, elvesztette a lélekjelenlétét, ismét elfogta a remegés és rémület szállta meg.

A harcos tudta, hogy már csak egyetlen nyílvessző van a tegezében és ha ez is csődöt mond, akkor nem tudja megölni a százlábút. Keresztülpillantott a vízen. A hatalmas hüllő már hétszer vonszolta körbe rettentő testét a hegy körül, és hamarosan leér a tó partjára. Szemének tűzgömbjei egyre közelebbről és közelebbről ragyogtak, és a száz lábából áradó fény a tó csöndes vízén tükröződni kezdett, megkettőzve rettenetes alakját.

Hideszato elméjén ekkor átcikázott egy gondolat: hiszen az emberi nyál halálos a százlábúakra! Igen ám, de ez nem közönséges százlábú volt! Ez oly rettenetes volt, hogy még a gondolatára is kirázta az embert a hideg. Hideszato azonban eltökélte magát az utolsó próbálkozásra. Elővette a tegezből az utolsó nyílvesszőt, aminek hegyét először a szájába tette, alaposan összenyálazta, majd a vesszőt az íjra illesztette, felajzotta, utoljára még egyszer gondosan célzott és kiröppentette a nyílvesszőt.

Ez alkalommal a nyílvessző ismét pontosan a százlábú fejének a közepébe talált, ám ahelyett, hogy lepattant volna a homlokáról, mint korábban, egyenesen a szörnyeteg agyába hatolt. Egy görcsös vonaglást követően a tekergőző test megdermedt, nagy szemeinek félelmetesen izzó fénye és száz lábának csillogása halványulni kezdett, mígnem tompa fénye olyan lett, mint egy viharos nap végén a fakó naplemente, majd minden fény és csillogás kihunyt. Ekkor mindent elborító sötétség telepedett a világra, mennydörgés dübörgött, villámok csapkodtak, és a szél üvöltve bömbölt. Úgy tűnt, hogy elérkezett a világ vége. A sárkánykirály meg a gyermekei és a szolgálók mind-mind a palota különböző szegleteiben kuporogtak félelemtől vacogva, mert az egész palota alapjaiban reszketett meg. Végül a rémséges éjszaka véget ért. Másnap szépséges és tiszta, új nap köszöntött a világra. A százlábú végleg eltűnt a hegyekből.

Ekkor Hideszato a sárkánykirályért küldött, hogy bátran jöjjön ki vele az erkélyre, mivel a százlábú elpusztult és már nincs mitől tartania.

Ekkor a palota valamennyi lakója örvendezve szaladt ki a palotából és Hideszato a tó vízére mutatott. A vízen a százlábú lebegett. Tetemét vörösre festette a vére.

A sárkánykirály öröme határtalan volt. Az egész királyi család kijött és földig hajolt a harcos előtt, akit megmentőjükként és egész Japán legbátrabb harcosaként éltettek.

Újabb ünnepséget rendeztek, pompásabbat és fényűzőbbet, mint az első volt. Felszolgáltak ott mindenféle halat annyi módon elkészítve, amennyi csak kitalálható: nyersen, főve, párolva és sütve, pácolva és nyárson. A rengeteg finomság kristálytányérokon és koralltálcákon felszolgálva került Hideszato elé, és a bor, amit megízlelhetett, a legkiválóbb volt, amit valaha ivott. Mindehhez a szépséghez a nap is hozzájárult: sziporkázó sugarai szerteáradtak, és a tó vize folyékony gyémántként verte vissza a napsugarakat. A palota napfényben százszorta szebb volt, mint éjszaka.

Vendéglátója egyre csak győzködte Hideszatót, hogy maradjon néhány napra, de ő erősködött, hogy haza kell indulnia, hiszen amit vállalt, elvégezte, és indulnia kell. A sárkánykirály és egész családja elszomorodott, hogy ilyen hamar otthagyja őket, de mivel semmit sem tehettek, hát könyörögtek, hogy fogadjon el néhány aprócska ajándékot (legalábbis ezt mondták) hálájuk jeleként, hogy mindörökre megszabadította őket rettenetes ellenségüktől, a százlábútól.

Ahogy a harcos útra készülődve ott állt a palota előcsarnokában, egy halraj minden tagja hirtelen átváltozott emberi kísérővé. Valamennyiük ünnepi ruhát viselt, fejüket sárkánykorona ékesítette, mely mindenki számára mutatta, hogy ők a hatalmas sárkánykirály szolgálói. És az alábbi ajándékokat hozták:

Elsőnek egy nagy bronzharangot.

Másodiknak egy zsák rizst.

Harmadiknak egy vég selymet.

Negyediknek egy főzőedényt.

És ötödiknek ismét egy harangot.

Hideszato nem akart elfogadni minden ajándékot, ám a sárkánykirály ragaszkodott ahhoz, hogy valamennyit átvegye, így nem utasíthatta vissza azokat.

Maga a sárkánykirály kísérte el a harcost a híd túlsó végéig és sűrű hajlongás és jókívánságok közepette vett búcsút tőle, meghagyva szolgáinak, hogy Hideszatót és az ajándékokat a harcos házáig kísérjék és vigyék.

A harcos házanépe és szolgái nagyon aggódtak, amikor észrevették, hogy előző nap estéjén Hideszato nem érkezett haza, ám végül arra a következtetésre jutottak, hogy az előző éjjel lecsapó heves vihar elkapta és valahol menedékbe húzódott. Amikor az őrt álló szolgák észrevették, hogy közeledik, mindenkit riasztottak, hogy érkezik a ház ura. Hideszato egész házanépe kitódult az útra, hogy üdvözöljék és megcsodálják a népes kíséretét, akik kezükben ajándékokat hoztak és zászlókat tartottak. Egymástól kérdezték: vajon mit jelent mindez?

Amint a sárkánykirály szolgálói a földre tették az ajándékokat, nyomban elenyésztek és Hideszato elmesélte mindazt, ami történt.

Az ajándékok, amit a hálás sárkánykirálytól kapott, varázserővel bírtak. Mindössze a harang volt közönséges harang, aminek Hideszato nem vette hasznát, ezért a közeli templomnak adományozta, hogy hangjával az egész környék számára jelezze az idő múlását.

A rizseszsák, amit kapott (habár minden nap jócskán merítettek belőle Hideszato és a családja számára), sohasem fogyott ki – kimeríthetetlen utánpótlást adott.

A vég selyem, bármennyit is tekertek le belőle, sohasem fogyott el annak ellenére, hogy évenként új ruhát készítettek a harcosnak, hogy az újévi ünnepségre a palotába látogasson.

A főzőedény szintén csodálatos volt. Nem számított, hogy mit dobtak bele, bármit, amit csak akartak, ízletes étellé főzött anélkül, hogy tüzet gyújtottak volna alája – valóban gazdaságos, soha ki nem fogyó lábas volt.

Hideszato hírneve és szerencséje hamar szétfutott a környéken, és mivel semmit sem kellett rizsre, selyemre vagy tűzifára költenie, nagyon gazdag és sikeres lett és ezért mindenki úgy ismerte, hogy ő az Uram, rizseszsákkal.

2.
A NYELVESZEGETT
MEZEI VERÉB

Réges-régen, nagyon régen, élt Japánban egy öregember és a felesége. Az öregember jószívű, kedves és szorgos bácsi volt, ám a felesége igazi zsémbes asszony, aki szitkozódó nyelvével tönkretette háza nyugalmát. Mindig talált valamit, amibe beleköthetett, és naphosszat, reggeltől-estig zsörtölődött. Az öregember már megszokta és régóta nem vett tudomást felesége folyamatos zsémbeskedéséről. A nap nagy részében odakint dolgozott a földeken, és mivel gyermekük nem volt, egyetlen szórakozása egy megszelídített mezei veréb volt. Az öregember úgy szerette azt a verebet, mintha csak a saját édesgyermeke lett volna.

Amikor a hosszú, végigdolgozott nap végén, fáradtan hazatért, egyetlen öröme a kismadár volt. Becézgette, tanítgatta, trükköket mutatott, amit a kismadár gyorsan megtanult. Az öregember gyakran kinyitotta a madár kalitkáját, hogy az szabadon röpdöshessen a szobában, és együtt játszadoztak. Amikor elérkezett a vacsoraidő, az öregember mindig félretett egy-két jó falatot a vacsorájából, hogy kismadarát kényeztesse.

Egy napon aztán amikor az öregember elment fát vágni az erdőbe, az öregasszony otthon maradt ruhát mosni. Előző nap készített egy kis keményítőt és most, hogy elővette a keményítős edényt, meglepődve látta, hogy csaknem az egész rizspép elfogyott. Az edény, amit előző nap teletöltött, szinte üresen állt.

Éppen azon gondolkodott, hogy ki a csuda ehette meg, vagy lophatta el a keményítőt, amikor előröppent a kis mezei veréb, elegánsan meghajtotta tollas fejecskéjét – mutatvány, amire öreg gazdája tanította – majd a bájos kismadár csiripelni kezdett és azt mondta:

– Én vagyok az, aki megette a keményítőt! Azt hittem, hogy abban a kis edényben nekem raktátok ki az ennivalót, ezért megettem. Hogyha hibáztam, akkor kérlek bocsáss meg érte, csip-csirip!

Ebből is láthatjátok, hogy a mezei veréb őszinte madár volt, és az öregasszony szívének abban a pillanatban, amikor ilyen szépen bocsánatot kért a kismadár, meg kellett volna enyhülnie és azonmód meg kellett volna bocsátania neki. De ő nem így tett.

Az öregasszony sohasem szerette a kis verebet, és állandóan veszekedett az urával azon, hogy – ő nevezte így – egy koszos kis madarat tart a lakásban, ami csak felesleges munkát jelent a számára. És most boldog volt, hogy ismét előveheti a témát és perlekedhet miatta. Zsörtölődni, sőt, átkozódni kezdett a szegény kis madár cudar viselkedése miatt, ám még ez a durva, érzéketlen szóáradat sem elégítette ki. Annyira felhergelte magát, hogy egy feldühödött pillanatban megragadta a kis verebet – aki egész idő alatt szétterjesztett szárnyakkal, lehajtott fejecskével mutatta a megbánást és próbálta az öregasszony kegyét elnyerni – majd fogta az ollót és egy mozdulattal kivágta a szegény kismadár nyelvét!

– Remélem, hogy ezzel a nyelvvel loptad el a keményítőmet! No, most majd meglátod, hogy milyen is nyelv nélkül élni…

Mialatt ezeket a rettenetes szavakat kimondta, a kismadarat elhajította, cseppet sem törődve azzal, hogy mi lesz vele és a legkisebb szánalmat se érezte iránta. Bizony, ilyen szívtelen volt az öregasszony!

Az öregasszony, miután elhajította a verebet, folyamatos morgolódás közben nekilátott rizspépet készíteni és miután minden ruhát beáztatott, kiteregette azokat a napra száradni.

Este aztán hazaért az öregember. Ahogy megszokta, a hazafelé vezető úton azon ábrándozott, hogy amint belép az ajtón, kedves kis madara repesve és boldogan csiripelve repül felé, hogy üdvözölje, majd örömében felborzolja a tollait, hogy aztán a vállára telepedjen pihenni. Ám aznap este az öregembert csalódás érte, mert kedves kismadarának még az árnyékát sem látta. Meggyorsította lépteit, sietve ledobta szalmaszandálját és felment a verandára. De ott sem látta a kis verebet. Erősödni kezdett benne a gyanú, hogy a felesége egy dühödt pillanatában bezárta a verebet a kalitkájába. Ezért előhívta a feleségét és izgatottan kérdezte tőle:

– Hol van Szuzume-szan?3

Az öregasszony elsőre úgy tett, mintha nem tudná, miről van szó, és így válaszolt:

– A verebedet keresed? Fogalmam sincs, hogy hol van! De ha jobban belegondolok, akkor egész délután színét sem láttam. Bár azon sem csodálkoznék, ha az a hálátlan madár annyi kényeztetés után egyszerűen itt hagyott volna és elrepült.

De amikor az öregember csak nem hagyta békén és állandó kérdésekkel zaklatva noszogatta, hogy igenis tudnia kell, mi történt, az öregasszony végül beadta a derekát és mindent bevallott. Ingerülten az öregember arcába vágta, hogy a veréb elcsipegette azt a rizspépet, amit a ruhák keményítéséhez készített, és amikor a madár bevallotta, hogy ő ette meg, akkor bizony hatalmas dühében fogta az ollót, kivágta a madár nyelvét, majd elhajította a verebet és megtiltotta neki, hogy visszatérjen a házba.

Ezután az öregasszony megmutatta a férjének a veréb levágott nyelvét és így szólt:

– Nesze, itt a nyelv, amit levágtam! Szörnyű madár, minek kellett megennie a keményítőmet?

– Hogy lehetsz ennyire kegyetlen, asszony! Miért vagy ilyen szívtelen? – nyögte az öregember.

Ám az öregember túlságosan jószívű volt ahhoz, hogy hárpia feleségét megbüntesse és mélységesen lesújtotta mindaz, ami a szegény kis verébbel történt.

– Micsoda rettenetes szerencsétlenség érte az én szegény Szuzume-szanomat, hogy elveszítette a nyelvét – mondta magában az öregember. – Már soha többé nem fog csiripelni, és a durva és fájdalmas vágás miatt biztosan megbetegedett. Hát semmit sem tehetek?

Miután házsártos felesége elment aludni, az öregember szeméből patakzani kezdtek a könnyek. Amíg vászonruhája ujjával könnyeit törölgette, egy ragyogó ötlet megnyugtatta: másnap kora reggel a madár keresésére indul. Amikor erre az elhatározásra jutott, nagy nehezen megnyugodott és elaludt.

Másnap kora reggel, alighogy a nap felkelt, bekapott néhány falatot és elsietett hazulról. A hegyek és az erdők felé vette útját és minden bambuszfarakásnál megállt és kiáltozott:

– Hol van, merre lehet az én kedves nyelve szegett verebem? Hol van, merre lehet az én kedves nyelvnélküli verebem?

Egészen délig meg sem állt, akkor bekapott néhány falatot, majd folytatta a keresést. Már késő délután volt, amikor egy sűrű bambuszerdőben találta magát. A bambuszcsalitok kedvelt búvóhelyei a verebeknek, és… láss csodát! Az erdő szélén megpillantotta az ő kis verebét, aki ott várta, hogy köszönthesse. Amikor meglátta gazdáját, meghajtotta kicsiny fejecskéjét és számos trükköt mutatott be, amit öreg gazdájától tanult, hogy kimutassa örömét, amiért ismét láthatja öreg barátját, majd csodák-csodájára megszólalt, és úgy csiripelt, mintha mi sem történt volna. Az öregember könnyeivel küzdve mondta el a kismadárnak, hogy mennyire sajnálja mindazt, ami történt, majd a nyelve felől érdeklődött:

– Mondd, Szuzume-szan, miként lehetséges, hogy nyelv nélkül is képes vagy dalolni?

Ekkor a kismadár kitátotta a csőrét és megmutatta gazdájának, hogy a kivágott nyelv helyén kinőtt a nyelve, majd azt mondta:

– Könyörögve kérlek, kedves, öreg gazdám, hogy ne törődj a múlttal! Már kihevertem a történteket és jól érzem magamat.

Ebben a pillanatban az öregember rádöbbent, hogy ez nem egy közönséges veréb. Bizony, nehéz lenne most leírni az öregember túláradó örömét. Minden bújáról-bajáról és fáradságáról megfeledkezett nagy örömében, hogy megtalálta elveszettnek hitt verebét és a kismadár boldog volt és ismét nyelv volt a csőrében. Azzal szemben, hogy az öregember betegnek és nyelve szegettnek hitte kismadarát, az jelét sem mutatta a bánatnak vagy betegségnek a feleségétől elszenvedett embertelen bánásmód miatt. És tudjátok meg, hogy az a kismadár valóban szellem volt!

A mezei veréb ekkor megkérte az öregembert, hogy kövesse, és előtte repülve mutatta az utat, ami a bambuszerdő közepén álló szépséges házhoz vezetett. Amikor az öregember belépett a házba és körbenézett, teljesen elcsodálkozott, hogy milyen gyönyörű helyre vezette a kis veréb. A ház a legfinomabb, hófehér fából épült, padlóját krémszínű, finom szőnyegek borították, a legfinomabbak, amiket valaha látott, és a párnák, amiket a kismadár kihozott neki, hogy leüljön, a legpuhább selyemből készültek. A tokonomát^4 minden szobában szépséges vázák és lakkozott dobozok díszítették.

A veréb a díszhelyre ültette az öregembert, mialatt ő tisztelettudó távolságra foglalt helyet gazdájától és számos udvarias meghajlással köszönte meg a hosszú évek alatt tanúsított minden kedvességét.

Ekkor Veréb úrhölgy – most már nevezhetjük őt így – az egész családját bemutatta az öregembernek. A bemutatkozást követően a veréb húgai kecses selyemkimonókba öltözve, csodálatos szépségű, ősi mintájú tálakon különféle finomságokat hoztak be, és ez addig folytatódott, míg az öregember már azt képzelte, hogy álmodik. A díszebéd közepe táján a veréb néhány húga csodálatos táncot adtak elő, amit szuzume-odorinak, azaz verébtáncnak hívtak, és ezzel szórakoztatták a vendéget.

Életében nem érezte még ilyen jól magát az öregember. Ezen a bájos helyen gyorsan repült az idő, és valamennyi tündér-veréb csak őreá várt, hogy ünnepeljék, vendégül lássák és kedvét lelje táncukban.

De csakhamar leszállt az éj, és a sötét arra emlékeztette az öregembert, hogy hosszú út vár még rá hazáig, ezért szedelőzködni kezdett, hogy hazatérjen és így szólt a kismadárhoz:

– Kismadaram! Hálásan köszönöm a vendéglátást és könyörgök, hogy bocsássad meg, és felejtsd el mindazt a szenvedést, amit az én öreg, rosszindulatú feleségem okozott! Szívemet megnyugvással tölti el, hogy ilyen szépséges otthonod és szerető családod van, és tudom, hogy végül nem esett bajod. Az aggodalom késztetett arra, hogy útra keljek, mert tudni akartam, hogy mi történt veled, és meg akartalak találni! Most már látom, hogy minden jóra fordult, és megkönnyebbült szívvel mehetek haza. Ha egyszer valamire szükséged lesz, kis madaram, és segíthetek, csak küldj jelet és tudom, hogy hol keresselek.

Veréb úrhölgy könyörgött még, hogy maradjon pár napig és élvezze a vendégszeretetüket, ám az öregember azt válaszolta, hogy nem teheti, mert vissza kell térnie öreg feleségéhez – aki persze haragos lesz, ha nem érkezik haza a megszokott időben – és a munka is várja. Bármennyire szeretné, mégsem maradhat tovább és nem fogadhatja el a szíves invitálást. De már tudja, hogy hol lakik Veréb úrhölgy, és ha ideje engedi, szívesen meglátogatja máskor is.

Amikor Veréb úrhölgy belátta, hogy nem tudja maradásra bírni az öregembert, parancsot adott néhány szolgájának, akik abban a pillanatban ott termettek két dobozzal, egy naggyal és egy kisebbel. Ezeket lerakták az öregember elé, majd Veréb úrhölgy megkérte az öregembert, hogy válassza ki az egyiket.

Ezt a kedves meglepetést nem utasíthatta vissza az öregember, kiválasztotta a kisebbik dobozt, és azt mondta:

– Én már öreg és gyenge vagyok ahhoz, hogy nagy és súlyos dobozt cipeljek magammal. És mivel oly nagylelkű vagy, hogy a választás súlyát vállamra helyezted, én a kisebb dobozt választom, mert azt könnyebben tudom hazavinni.

Ekkor a verebek felsegítették az öregember hátára a kisebbik dobozt és a kapuig kísérték, majd jó utat kívánva többször meghajoltak előtte, a lelkére kötve, hogy amint ideje engedi, ismét felkeresi őket. Így hát az öregember és kedvenc kismadara meglehetős boldogságban váltak el egymástól és a kismadár a legcsekélyebb jelét sem mutatta a felesége iránti rosszakaratnak, amiért az öregasszony kezeitől oly sok szenvedésben volt része. Sőt, igazából csak együttérzést mutatott az öregember iránt, akinek egész életét egy ilyen társ mellett kell leélnie.

Amikor az öregembert hazaért, a feleségét a szokottnál is zsémbesebb kedvében találta, hiszen késő éjszakáig kellett várnia, hogy a férje hazaérjen.

– Hol voltál ilyen sokáig? – kérdezte nagy hanggal. – Miért jössz haza ilyen későn?

Az öregember megpróbálta az asszonyt megbékíteni azzal, hogy megmutatta neki az ajándékba kapott dobozt, amit a hátán cipelt hazáig. Majd elmesélte mindazt, ami vele történt, hogy milyen csodálatos vendéglátásban réeszesült a veréb házában.

– No, lássuk akkor, hogy mit rejt a doboz! – mondta az öregember, időt sem adva a feleségnek, hogy ismét belefogjon a zsémbelődésbe. – Gyere, segíts nekem kinyitni! – szólt az öregember, azzal mindketten leültek a doboz elé és kinyitották azt.

Legnagyobb megdöbbenésükre a doboz színültig volt tömve arany- és ezüstpénzzel és egyéb értékes holmival. Kicsiny kunyhójuk gyékényszőnyegei csak úgy csillogtak a sok értékes kincstől, ahogy kiszedegették azokat a dobozból, hogy szép sorjában egymás mellé rakják. Az öregembert túláradó öröm fogta el annak a gazdagságnak a láttán, ami elibe tárult. A kis veréb ajándéka minden képzeletét felülmúlta, hiszen ez a gazdagság lehetővé teszi, hogy abbahagyja a nehéz munkát és élete végéig kényelemben és jólétben éljen.

– Köszönet az én jóságos kis verebemnek! Köszönet az én jóságos Szuzume-szanomnak! – kiáltotta jó párszor.

De az öregasszony, miután meglepődését legyőzte és szeme megszokta az arany- és ezüsthalmok látványát, képtelen volt megfékezni kapzsi és gonosz természetét. Most azért kezdte pocskondiázni az öregembert, hogy miért nem a nagyobb dobozt választotta? Az öreg ugyanis felhőtlen örömében azt is elmesélte az asszonynak, hogy a két doboz közül azért választotta a kisebbet, mert azt könnyebb hazacipelni.

– Ó, te eszetlen vénember! – fortyant föl az asszony. – Hát miért nem a nagyobb dobozt választottad? Gondold csak meg: mennyi mindent veszítettünk ezzel! Bizonyára kétszer ennyi ezüsthöz és aranyhoz jutottunk volna. Nem vagy más, mint egy vén bolond! – rikoltotta a feldühödött asszony, és olyan mérgesen ment aludni, mint még soha.

Az öregember azt kívánta, bárcsak egy szót sem szólt volna a nagyobbik dobozról, de már késő volt. A kapzsi öregasszony immár elégedetlen volt a hirtelen és váratlanul rájuk szakadt jószerencsétől, amiért ő oly keveset tett, és elhatározta, hogy még több kincset szerez magának.

Másnap kora reggel felkelt, és kiszedte az öregemberből, hogy miként juthat el a veréb házához. Amikor az öregember rájött, hogy a felesége mit forgat a fejében, mindenképpen le akarta őt beszélni az útról, ám hasztalan. Az egész világ hiába győzködte volna. Furcsa volt, hogy az öregasszonyban cseppnyi szégyenérzet sem volt azért a kegyetlen bánásmódért, ahogy a kis verébbel viselkedett és egy dühödt pillanatában kivágta a nyelvét. Kapzsi sóvárgása a nagyobbik doboz után minden egyebet elfeledtetett vele. Még azokat a gondolatokat is elhessegette magától, hogy a verebek ellenségesek lesznek vele – ami igaz, az igaz, azok is voltak – és megbüntethetik mindazért, amit tett.

Amióta Veréb úrhölgy abban a nyomorúságos állapotában hazatért, amiben először meglátták őt vérző csőrrel, miközben szeméből patakokban hullott a könny, az egész család és a rokonság alig tudott másról csiripelni, mint az öregasszony gonoszságáról.

– Hogy mérhetett ilyen iszonyú büntetést egy olyan súlytalan tettért, hogy tévedésből megette a rizspép nagy részét? – kérdezték értetlenkedve a verebek egymástól, akik mindannyian szerették az öregembert, aki jóságos, melegszívű és türelmes volt, minden csapást derűsen viselt, ám a feleségét, az öregasszonyt utálták. Ezért a verebek elhatározták, hogy ha alkalmuk nyílik rá, méltóképp megbüntetik. Nem kellett sokáig várniuk…

Néhány óra menetelést követően az öregasszony megtalálta a bambuszligetet (mert az öregemberrel apróra elmondatta, hogy néz ki), megállt a liget szélén és elkiáltotta magát:

– Merre van a nyelvnélküli veréb háza? Hol van a nyelve szegett veréb háza?

Csakhamar megpillantotta a bambuszlevelek mögül felsejlő ház tetejét, és elindult, hogy mielőbb a házhoz érjen. Amint odaért, nagy zajjal megverte az ajtót.

Mikor a szolgák megvitték a hírt Veréb úrhölgynek, hogy mindazok után, ami történt, az öregasszony megérkezett és találkozni akar vele, némiképp elcsodálkozott a váratlan látogatáson, ám igencsak meglepődött az öregasszony bátorságán, hogy egészen a házáig merészkedett. Ám Veréb úrhölgy jólnevelt madár volt, így hát felkerekedett, hogy üdvözölje az öregasszonyt, emlékezve, hogy egyszer régen a gazdasszonya volt.

Az öregasszony azonban nem vesztegette az idejét. A megbánás szikráját sem mutatva, egyből a tárgyra tért.

– Ne fáraszd magadat azzal, hogy olyan módon szórakoztass, ahogy az urammal tetted. Azért jöttem ide, hogy elvigyem a dobozt, amit az uram ostoba módon itt hagyott. Amint megkapom a másik dobozt, már itt sem vagyok. Ennyi csak, amiért jöttem!

Veréb úrhölgy azon nyomban beleegyezett és utasította a szolgákat, hogy hozzák elő a nagy dobozt. Az öregasszony mohón kapott a doboz után, hamar a hátára szíjazta, és anélkül, hogy köszönetet mondott volna Veréb úrhölgynek, hazafelé indult.

A doboz olyan nehéz volt, hogy bármennyire szerette volna, sem futni, sem lépteit szaporázni nem tudta, ám hajtotta a kíváncsiság, hogy mielőbb hazaérjen és kinyissa a dobozt. Ám mind gyakrabban meg kellett állnia, hogy leüljön kissé pihenni az út mentén.

Mikor már tántorgott a nehéz teher súlya alatt, vágyakozása, hogy kinyissa a dobozt, oly nagyra nőtt, hogy már nem tudott a kísértésnek ellenállni. Képtelen volt várni, mert azt remélte, hogy a nagyobbik doboz is tömve van arannyal-ezüsttel és más kincsekkel, ugyanúgy, mint a kisebb doboz, amit a férje kapott.

Végül ez a kapzsi és önző öregasszony az út mentén lerakta a földre a dobozt, óvatosan felnyitotta a tetejét, erősen remélve, hogy szemei sosem látott kincseket pillantanak meg. Ám amit megpillantott, bizony oly rettenetes volt, hogy annak látványától csaknem elájult. Amint a doboz fedelét felnyitotta, félelmetes és rettentő démonok raja surrant ki a fedél alól, körbevették és úgy táncoltak körülötte, mintha csak meg akarnák ölni. Még legrosszabb rémálmaiban sem látott ilyen rettenetes kreatúrákat, mint amiket a mohón vágyott doboz magában rejtett. Egy hatalmas, egyszemű démon egyenesen a homloka elé ugrott és bámulni kezdte. Szörnyetegek hatalmas pofájukat tátották rá, mintha szét akarnák szaggatni. Egy hatalmas termetű kígyó a lábai előtt tekergőzött és vészjóslón sziszegett, aztán egy ocsmány varangy ugrott elé, iszonytató hangon brekegve.

Az öregasszonyt életében még nem rémisztette meg így semmi és senki. Ahogy csak remegő lábai engedték, futásnak eredt, remélve, hogy ép bőrrel megússza a kalandot. Amikor hazaért, a padlóra omlott és könnyek közt zokogva mesélte el a férjének, hogy mi történt vele és kishíján miként végeztek vele a szörnyűséges démonok.

Majd elkezdte a verebet hibáztatni, ám az öregember hamar félbeszakította, és ezt mondta:

– Ne hibáztasd a verebet! Csupán saját gonoszságod nyerte el végre méltó jutalmát. Azt remélem, hogy a jövőre nézve alapos leckét kaptál!

Az öregasszony egy szót sem szólt, ám attól fogva megbánta minden gonoszságát, udvariatlan viselkedését és alapjaiban megváltozott: jóságos és kedves öregasszony lett. A változás oly nagy volt, hogy az öregember nem akarta elhinni, hogy ez ugyanaz az ember, mint akit korábban ismert. Öreg napjaikat boldogságban töltötték, szükséget-ínséget többet nem láttak, mert ésszel és belátással használták azt a vagyonkát, amit az öregember kis kedvencétől, a nyelve szegett mezei verébtől kapott.

3.
URASIMA TARÓ,
A HALÁSZLEGÉNY TÖRTÉNETE

Réges-régen, sok-sok évvel ezelőtt, Tango prefektúrában, Japán partjainál, Mizunoe kicsiny halászfalujában élt egy fiatal halász, akit Urasima Tarónak hívtak. Az apja is halász volt, akinek a képességei megkettőzve szálltak tovább fiára, így hát Urasima volt a legügyesebb halász az egész prefektúrában, aki bármely nap több bonitót és tengeri sügért fogott, mint társai egy egész hét alatt.

Ám a kis halászfaluban nem is erről, hanem sokkal inkább jó szívéről ismerték. Egész életében sohasem bántott senkit és semmit, legyen az akár apró, akár nagy. Már fiúként is ilyen volt, és pajtásai kinevették, mert amikor kisállatokat gyötörtek sohasem csatlakozott hozzájuk, hanem megpróbálta őket távol tartani ettől a kegyetlen szórakozástól.

Egy nyári alkonyon, amikor a fárasztó napi halászat végeztével hazafelé ballagott, egy csapat gyermekbe botlott. A gyerekek kiabáltak, hangosan visítottak és úgy tűnt, hogy valami miatt nagyon izgatottak, így hát megnézte, mit csinálnak. A gyerekek egy tengeri teknőst kínoztak. Az egyik fiú a lábát huzigálta, a másik fiú a farka végét rángatta, a harmadik egy pálcával ütötte, míg a negyedik a páncélját püfölte egy kővel.

Urasimát szánalom fogta el a szerencsétlen teknős iránt, és úgy döntött, hogy megmenti. Így hát azt mondta a fiúknak:

– Idefigyeljetek fiúk! Oly kegyetlenül bántok azzal a teknőssel, hogy az hamarosan el fog pusztulni!