Az eredeti mű címe:

Christopher McDougall

Running with Sherman

Alfred A. Knopf, New York, 2019

Fordította: Zentai György

RUNNING WITH SHERMAN by Christopher McDougall © 2019

Hungarian translation © Zentai György, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete csak a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Kiadja a GABO Kiadó Kft.

Webshop: www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztette: Justh Szilvia

Tördelés, tipográfia: Schwarczenberger Helga

Borítóterv: Szabó Vince

ISBN 978-963-566-426-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Sherman nevében
annak a három hölgynek
szeretném ajánlani ezt a könyvet,
akik sok örömet és kalandot hoztak életünkbe:
Mikának, Mayának és Sophie-nak.

Ahhoz, hogy nagy dolgokat vigyél véghez, két dologra lesz szükséged: egy tervre és túl kevés időre.

LEONARD BERNSTEIN

1

Árny a sötétben

Amint a pick-up megállt az autóbejárónknál, tudtam, hogy valami baj van. Több mint egy órája vártam Wesre, és most még meg sem állt, már láttam a szemén, hogy fel kell készülnöm a legrosszabbra.

– Nagyon rossz bőrben van – szólalt meg Wes, ahogy kiszállt a kocsiból. – Rosszabban, mint gondoltam.

Több mint tíz éve ismerem West, szinte azóta, hogy a feleségemmel otthagytuk Philadelphiát, és erre a kis farmra költöztünk Pennsylvania állam amishok lakta vidékén, de még sosem láttam ennyire komornak. A pick-up hátuljához mentünk, és kinyitottuk az utánfutó ajtaját.

Benéztem, aztán egyből a telefonom után nyúltam. Szerencsére benne volt a szám, amit hívni akartam.

– Scott, ide kell jönnöd. Ez tényleg súlyos.

– Oké – felelte Scott –, csak helyezd kényelembe, és reggel ott leszek.

– Nos, azt hiszem, jobb lenne, ha… – egy pillanatra elhallgattam. Scott volt a szakember, nem én, mégis úgy gondoltam, hogy reggel már nemigen volna mit tenni. Megpróbáltam újra elmondani neki, mit is látok.

Az utánfutó belsejében egy szürke szamár állt. Szőrébe megszáradt ürülék tapadt, ami fehér hasát feketére színezte. Egyes helyeken teljesen kihullott a szőre, láthatóvá téve élősködőkkel teli bőrét. Az állat hordó alakú volt, az alultápláltságtól felfúvódott, a fogai borzalmas állapotban voltak – az egyik annyira elrohadt, hogy a puszta érintéstől kihullott. De a legrosszabbnak a patái tűntek, borzasztóan túlnőttek, boszorkánykarmokra emlékeztettek.

– Scott, ezt komolyan látnod kell.

– Ne aggódj – felelte. – Láttam mindent. Reggel beugrom hozzátok.

A szamár gazdája Wes templomi gyülekezetének egyik tagja volt. Wes igazán csodálatos ember, és mennonita hitéből fakadóan elkötelezetten segít mindenkinek, akinek szüksége van rá, legyen szó bármilyen teremtményről. Wes megtudta, hogy az egyik templomba járó társa kényszeres állathalmozó, kecskéket és egy szamarat tart összezárva egy rozoga, mocskos pajtában. A férfi munkanélküli volt, a családja is megszenvedte a mániáját, hiszen a lakbérre és az étkezésre szánt pénzt is az állatok takarmányozására költötte. Wes és a gyülekezet néhány rangidős tagja igyekeztek meggyőzni, hogy hagyjon fel az állattartással, de ő hajthatatlan maradt. Végül aztán Wes vett egy mély levegőt, és az őt mindig jellemző őszinteségét próbára téve megkérdezte: „Mi lenne, ha két évre átvennénk tőled az állatokat? Csak két évre. Jó családot biztosítunk számukra, meggyógyítjuk őket, neked meg lesz elég időd arra, hogy felállíts egy kerítést, és kipucold az istállókat.”

Igazat mondott, győzködte magát Wes. Nem hazugság volt ez, hanem inkább remény, hogy a két év elegendően hosszú idő lesz ahhoz, hogy a férfi elfeledje ezeket a szerencsétlen állatokat, és nélkülük folytassa az életét.

– Na, megpróbáljuk? – erősködött Wes.

– Oké – állt rá a férfi. – De jó családhoz kell kerülniük.

Wes munkához is látott. A kecskéket könnyű volt elhelyeznie – Lancasterben mindig van valaki, aki jó hasznát veszi az ingyen fűnyíróknak –, a szamárral azonban nehéz dolga volt. Ez a faj híres a csökönyösségéről, hajlamos rúgni és harapni is, és nincs túl sok haszna egy működő farmon. Nem ad tejet, se húst, és az esetek többségében megülni sem lehet. Szalma kell az istállójába, a takarmányozása drága, ráadásul előtte még egy vagyont el kell költeni a foga rendbetételére, féregtelenítésre és védőoltásokra.

Hogy akkor miért akartam elhozni őt?

Ami azt illeti, nem akartam. Legalábbis, amikor jól szemügyre vettem. A vidéki életről a leghalványabb ismeretekkel sem rendelkező kiköltözőkként a feleségem és én eleinte kezdőknek való állatokkal próbálkoztunk. Az első a hátsó ajtónknál megjelent fekete kóbor macska volt, majd miután ő életben maradt, beszereztünk pár tyúkot, végül pedig egy bárányt kezdtünk nevelni, melyet egy szomszédos amish családtól vettünk kölcsön azzal a céllal, hogy kiderítsük, meg tudunk-e birkózni a feladattal. Mint amikor egy óvodás hazaviszi magához hétvégére a csoport teknősét. Wes a szomszédos farm tulajdonosa, és amikor megemlítette nekünk a szamarat, azt gondoltam, miért is ne? Visszaadjuk a szabadságát, a gyerekek meg majd almacsutkával etetik. Nem ígértem semmit előre, amíg nem láttam magam is az állatot, amit Wes is helyeselt; mint elmondta, a szamár gazdája kissé nehezen kezelhető ember, aki ugyanezt gondolja rólam.

Így hát egyik délután elmentem a két kislányommal az állathalmozóhoz, hogy személyesen nézzek körül nála. Legalábbis ez volt a fedősztori; még mielőtt kocsiba szálltunk volna, elhatároztuk a lányokkal, hogy hacsak nem egy dühöngő vadról van szó, akkor hazahozzuk a csacsit. Az odaút során azon tanakodtunk, hogyan beszéljük rá az anyjukat is a dologra, s hogy milyen nevet adjunk az új házi kedvencnek.

„Koponyazúzó?”

„Nem!”

„Zorro?”

„NEM! Vagyis talán.”

De vidám csevegésünknek azonnal vége szakadt, amint megérkeztünk. A gazda istállója egy sártenger közepén állt, s olyan rozoga volt, hogy egy szellő is összedöntötte volna. Becsoszogtunk és hunyorogva körülkémleltünk a félhomályban, miközben igyekeztünk kirángatni a csizmáinkat a cuppogós sárból. Az előző nap nagy eső esett, és annyira elárasztotta a karámokat, hogy két kecske csak szalmabálákra állva tudta elkerüli, hogy ellepje őket a víz. A kecskék mellett egy újabb karám volt, olyan sötét és szűk, mint egy börtöncella. A benne lévő teremtmény alig volt kivehető a hátsó fal előtt. Egy kis idő múlva aztán egy állat árnyéka rajzolódott ki a sötétben. Hosszú fülei felemelkedtek és idegesen rángatózni kezdtek, miközben nagy nehezen megindult felénk. A szamár szinte térdig merült saját trágyájában és a rothadó szalmában, és szűk karámjában megfordulni is alig tudott. A gazda a lányom markába szórt némi takarmányt. Ő a szamár felé tartotta, mire az odanyújtotta a fejét, és finoman felszedegette a tenyeréből az ételt. Lányaim és jómagam csendben néztük. Már nem az érdekelt minket, hogy új házi kedvencünk legyen. Csak az, hogy kimenekítsük őt innen.

A gazda beleegyezett, hogy elvigyük, másnapra azonban meggondolta magát. Amikor reggel Wes beállított hozzá az utánfutóval, ő megmakacsolta magát, és azt mondta, a szamár marad, mert a családja része. A családnak pedig együtt kell maradnia.

– Ne feledd, csak addig lenne távol, míg rendbe nem jön. Csak két évre – győzködte Wes egészen addig, míg a gazda végül megadta magát, és kitárta az istálló ajtaját. Ekkor fedezte fel Wes, hogy az állat patáit annyira elhanyagolták, hogy járni is alig tudott. Ő és a gazda nagy nehezen, lépésenként kivezették a beteg jószágot a sötét istállóból a napfényre, hogy elszállítsák új otthonába.

– Hogy szedjük le az utánfutóról, ha nem tud járni? – kérdeztem West, és már előre rettegtem, hogy előáll valami megoldással. Jómagam titkon abban reménykedtem, hogy azt feleli majd, hogy nem lehet levenni, ezért el kell vinnie egy állatmenhelyre vagy bármilyen olyan helyre, ahol az ilyen reménytelen eseteket kezelni tudják.

– Óvatosan, gondolom – szólalt meg Wes. Megragadta a szamár foszlott hámját, és nagyon finoman húzni kezdte. De mit csináljak én? Álljak mögé és toljam? Ez túl agresszívnak tűnt. Ráadásul a szamarakkal kapcsolatos kevéske ismereteim azt súgták, hogy ezzel azt kockáztatnám, hogy jól térden rúg. Mi lenne, ha kissé megemelném?

Átkaroltam a szamár törzsét, kezeimet összekulcsoltam a hasa alatt, és egy suta mozdulattal megpróbáltam megemelni, hogy levegyem a súlyt. Készen álltam rá, hogy elugorjak, ha meg akarna rúgni, de egyáltalán nem ellenkezett. Kábának tűnt, olyan volt, mintha egy plüssállatot emelnék fel, nem egy élőlényt. Az állat lassan lépett egyet, aztán még egyet. Ha noszogattuk, tovább lépkedett, ha nem, akkor megállt – mintha már nem emlékezett volna arra az időre, amikor önállóan tudott gondolkodni és mozogni. Amikor elértük a rámpa végét, a szamárnak még az sem jutott eszébe, hogy legelésszen a finom zöld fűből; újra megmerevedett, mint egy kitömött állat, lógó fejjel, mozdulatlanul.

Wesnek indulnia kellett. Százötven tehén várta otthon, hogy megfejje őket, és az állathalmozóval folytatott utolsó alkudozása miatt már jócskán késésben volt. Sok sikert kívánt nekem, és megígérte, hogy másnap beugrik megnézni, hogy boldogulunk a beteggel. Én letettem egy vödör vizet és egy kis szénát a még mindig mozdulatlan állat elé, majd az órámra pillantottam. A lányok nemsokára hazaérnek a suliból. Akciótervet akartam kidolgozni a fogadásukra, valami olyasmit, ami enyhíthetné a szamár látványa okozta megrázkódtatást, és ami tudatná velük, hogy az állat meg fog gyógyulni, de semmi nem jutott az eszembe. Segíteni akartunk egy rászoruló élőlénynek, de ez az élőlény olyan állapotban volt, amilyet korábban elképzelni sem tudtunk volna.

2

Műtét fűrésszel

Másnap kora reggel megjelent a kocsibehajtónkon a megváltónk. „Ne aggódjatok – biztattam a lányokat előző este –, Scott tudja, hogy mit kell tenni.” Ennek megfelelően Scott magabiztosan mosolyogva szállt ki a kocsijából, de a mosoly hamar lefagyott az arcáról.

– Sok mindent láttam már, de ilyet még nem – szólalt meg.

Scott nappal a szakácsok és táncosok körében is népszerű papucsokat gyártó pennsylvaniai Dansko cég kereskedelmi képviselője, esténként azonban a lábak helyett igazi szenvedélyével, a patákkal foglalkozik. New York állam északi részén nőtt fel, és hogy tanulmányait finanszírozni tudja, kitanulta a lópatkolás mesterségét. Miután Lancaster megyébe – ez Amerika legnagyobb amish közösségének otthona – költözött, minden helyi farmer őt kereste fel igavonó öszvéreivel és lovaival.

Néha hétvégéken Scott és felesége, Tanya önkéntes állatvédőkként lóvásárokra látogattak el, ahol jelezték, ha olyan lovat találtak, melynek ellátásra lenne szüksége. Tanya egyszer kiugrott egy az aukcióról a vágóhídra induló kocsi elé, előhúzta a pénztárcáját, és megkérdezte a sofőrt, mennyit kér azért a törpeszamárért, amelyet az utánfutó hátuljában fedezett fel. A kis csacsi olyan rossz állapotban volt, hogy a sofőr ingyen odaadta neki. Tanya úgy gondolta, meg tudja gyógyítani, és igaza lett. A kis Matilda hamarosan ott ügetett Tanya és Scott lovas kocsija mellett. De a mi szamarunk még Matildánál is rosszabb állapotban volt.

– Te jó ég, hát ezzel meg mi történt? – kérdezte Scott.

– Állathalmozó – feleltem.

– Jézusom, ez… – szólalt meg újra Scott, majd elgondolkozott egy pillanatra. – Nézd, a leghumánusabb az lenne, ha most rögtön elaltatnánk.

Mint elmagyarázta, az állat halálos ítéletét a patáinak állapota jelentette. A szamarak rendszerint kilométereket tesznek meg köves terepen, s így természetes módon koptatják a patáikat. Ha azonban nedves szalmával borított talajú karámba zárják őket, vagy akár egy füves mezőn kell álldogálniuk, a patáik megnőnek és felkunkorodnak, mint egy hindu szent ember körmei. Miután így deformálódtak, a károsodás visszafordíthatatlan, és hosszú kínszenvedéshez és halálhoz vezet. Mivel a lóféléknek szokatlanul kicsi a gyomruk, az emésztésük nagy része a belekben megy végbe, és ezt a járás kiváltotta hullámzó mozgás nagyban elősegíti. Ha lesántulnak, csak idő kérdése, mikor záródnak el a beleik, gyakorlatilag belülről szétszaggatva az állatot.

– Borzalmas halál ez – mondta Scott, aztán hirtelen eszébe jutott valami. – Hacsak… Nincs véletlenül egy fémfűrészed?

Beszaladtam a fészerbe, és hoztam egyet. Scott odakötötte a szamár gyeplőjét az egyik kerítésoszlophoz.

– Szevasz, kishaver – szólt az állathoz, és megsimogatta a füleit. – Láttál már ilyet?

Odatartotta a fűrészt a szamár orrához, hogy megszagolhassa.

– Na, elmondom, mit fogunk csinálni.

Elkezdte magyarázni a szamárnak a beavatkozás részleteit. Furának tűnt, de a szamár Scott felé fordította a füleit, mintha figyelmesen hallgatná őt.

– Azt akarom, hogy már az elején hozzászokjon a hangomhoz – magyarázta Scott. – A szamarak határozottan védekező állatok, sokkal inkább, mint a lovak. Nem szeretik a meglepetéseket.

És amire most Scott készült, az nagyon kemény volt: egy utolsó esélyként elvégzendő sürgősségi műtét, melynek során egymás után meg kell fogni az állat mind a négy lábát, és le kell fűrészelni a patáiból egy-egy darabot, mintha csak faágak lennének. Ha Scottnak sikerülne legalább a paták felét lefűrészelnie, utána acélcsipeszekkel és reszelővel megpróbálhatná formálni őket. Valahogy ahhoz hasonlított a dolog, mintha négy lyukas foggal elmennénk a fogorvoshoz, és mindegyiket egymás után háromszor is ki kell fúrni, ráadásul korábban még sosem jártunk fogorvosnál, és azt képzelnénk, hogy az a fickó a fúróval valami őrült, aki az állkapcsunknál akar megragadni minket. Valami ilyesmi várt most a szamárra és rám is.

– Készen állsz? – kérdezte Scott.

– Én, vagy inkább ő?

– Mindkettőtök. Fogd meg azt a lábát, és tartsd erősen.

Munkához láttunk. Nekidőltem a szamár oldalának és a testemmel a kerítésnek nyomtam, míg Scott a térdei közé szorította az egyik patáját. Lassan, óvatosan belemélyesztette a fűrészt a patába. Miután már könnyen szaladt a fűrészlap, Scott teljes erőből nekiveselkedett, húzta-tolta a fűrészt az autógumi-keménységű patában. Izzadságcseppek jelentek meg az arcán, és zihálni kezdett, mégis tovább beszélt a szamárhoz nyugodt, szeretetteljes hangon.

– Minden oké, cimbora? Mindjárt kész vagyunk az elsővel – mondta neki. A szamár testének minden izma annyira feszes volt, hogy úgy tűnt, bármelyik pillanatban kitörhet, de csodálatos módon mozdulatlan maradt. Scott végül letette a fűrészt, felegyenesedett, és megtörölte verejtékben úszó homlokát.

– Na, mit szólsz ehhez? – kérdezte, és felemelt egy patadarabot, amely akkora volt, mint a lábfejem. A szaga visszataszító volt, mintha már a levágása előtt elkezdett volna rothadni.

– Nem gondoltam volna, hogy engedni fogja – szólaltam meg. – Még mindig zaklatott a költöztetés miatt.

– Lehet. De nagyon ügyes fiú – válaszolta Scott, miközben felborzolta a szőrt a szamár fején. – Nézd csak, hogy mozgatja a füleit, miközben beszélgetünk.

Valóban, bármelyikünk szólalt is meg, a csacsi a hang irányába fordította a füleit. Néha meg két ellentétes irányba mozgatta őket, egyiket felém, másikat Scott felé, ahogy a rendőr irányítja karjaival a forgalmat.

– Komolyan figyel ránk, és már meggyőzte magát, hogy segíteni akarunk neki – mondta Scott, miközben letérdelt, hogy nekilásson a másik mellső pata fűrészelésének. – De azért továbbra is figyelni kell, mert innentől csak durvább lesz.

A két mellső után meg kellett még birkóznunk a két hátsó patával is, és mint Scott elmondta, nincs a világon olyan szamár, amelyik szereti, ha mögé állnak.

– Ez a legnagyobb ösztönös félelmük – tette hozzá. A vadon élő szamarakat nagyon nehéz elejteni. Csordában élnek, szorosan egymás mellett, úgyhogy ha egy ragadozónak szamárvacsorára szottyanna kedve, azt is számításba kell vennie, hogy egy hárommázsás vadakból álló banda akarja majd halálra harapdálni és rugdalni. A vadszamarakról közismert, hogy már oroszlánt is tapostak halálra.

Ugyanakkor a szamarak is sebezhetők, ha lesből támadnak rájuk. Ha a csorda bármelyik tagja lemarad egy kicsit a többiektől legelészés közben, azonnal vadkutyák támadnak rá és esnek a torkának. Ez a kis szürke csacsi beteg volt, és gyenge, de a génjeibe kódolt tízezer évnyi túlélési ösztönnek köszönhetően olyan éber, mint a harcoló alakulatok katonái; állandóan figyelte a környezetét, és kész volt bármilyen láthatatlan fenyegetés ellen rúgással védeni az életét.

Scott felemelte a fűrészt. A másik kezét óvatosan a szamár hátsó lábára tette.

– Jó fiú – szólt hozzá, aztán hirtelen hátraugrott, hogy kitérjen az állat rúgása elől.

– Na, erről beszéltem. – Scott lehajolt, hogy felvegye az elejtett fűrészt. – Fel sem ocsúdsz, és már el is törte a lábad. Na, tartsd erősen, és próbáljuk meg újra.

A szamár bordáihoz nyomtam a mellkasom, és olyan erősen a kerítéshez préseltem, ahogy csak bírtam. Scott a szamár fejét simogatta bátorítólag, aztán megindult a keze végig az állat hátán, míg el nem érte a farpofáit. Végigsimította a lábát, szép lassan haladva a pata felé. A csacsi úgy állt ott, mintha fegyvert szegeztek volna rá, fülei mint két kar meredtek az égnek, de mozdulatlan maradt, miközben Scott szép lassan felemelte az egyik hátsó patáját. A művelet sikerétől függetlenül én már ekkor is csak csodálni tudtam Scottot ápolói képességei miatt. Úgy izzadt, mint egy kovács, és bár a szamár bármelyik pillanatban eltörhette a bordáit, ő továbbra is csak halkan duruzsolt neki, mintha csak egy finom almával kínálná, és nem egy fűrésszel hadonászna.

Végül aztán az utolsó nagyobb patadarab is a földre hullott. Scott sóhajtott egyet, és megtörölte maszatos arcát. A megpróbáltatások azonban még nem értek véget. Oldalzsebéből előhúzott egy döbbenetesen nagy méretű acélfogót, amelyet mintha maga Bőrpofa tervezett volna, hogy ezt használja a furgonjában. Scott néhányat csattintott vele a levegőben, majd lehajolt, és szakértőhöz illő pontossággal igyekezett a lefűrészelt csonkokból valami egészséges állati patára emlékeztető formát kialakítani. Miután az összes pata egyforma méretű lett, egy harminc centi hosszú reszelővel simára reszelte őket.

– Kész! – jelentette ki, majd kimerülten végigfeküdt a fűben, megkönnyebbültségében nagyokat sóhajtva. Az érkezésekor még makulátlanul tiszta pólója és farmerja úgy nézett ki, mintha egy mocsárból rángatták volna elő. De alig helyezte kényelembe magát, hirtelen felpattant, mert aggasztotta Sherman viselkedése.

Az állat ugyanis nem csinált semmit.

– Ez nem jó, nagyon nem jó – mondta Scott. Éppen most esett át egy olyan kezelésen, amit talán egy kétórás fogászati műtéthez lehetne hasonlítani, és ahelyett, hogy kiszaladt volna a napfényre, a kis szürke csacsi ugyanott állt, ahol addig. Vajon miért nem akar szaladgálni most, hogy szabad, és a patái méretre lettek vágva?

Néztük a szamarat, próbáltuk biztatni, hogy induljon meg, de csak telt az idő, és ő egyetlen lépést sem tett.

– Nem értem – szólalt meg Scott fáradt és rezignált hangon. – Ha holnapig sem moccan meg, nem tehetünk mást, mint hogy kényelmes körülményeket biztosítunk számára, amíg el nem pusztul.

A kényelmes körülmények megteremtése Scott feleségének, Tanyának volt a reszortja, és ő hamarosan fel is tűnt poros SUV-jával a kocsibehajtónkon. Orvosi készletét és nyíróollóját előkapva azonnal munkához is látott, közben a fejét ide-oda fordítva felváltva suttogott a szamárnak nyugtatólag, és közölte velem az utasításait.

– Jól van, jó kis csacsi vagy! Hogy is hívják?

– Öö… – Tudtam, hogy nagy a tét, és nem akartam megint elszúrni. Egyszer már hibáztunk a névadás terén, és máig ittuk a levét. Az első kecskéink közül kettőnek is a lányom egyik könyvéből vett szavakat adtuk névnek, így lett az egyik „Bamboozle”, a másik pedig „Skeedaddle.” Noha Bamboozle-nak és Skeedaddle-nek egy négyhektáros, fűvel és ízletes növényekkel benőtt legelő állt a rendelkezésére, valóságos szabadulóművészekként idejük nagy részét azzal töltötték, hogy a kerítés mentén járkálva lyukakat keressenek rajta. Az első hónapok néhány sikeres szökését követően már azzal sem vesződtek, hogy a drót alatt préseljék át magukat; egyszerűen csak átugrották a másfél méter magas kerítést, majd a szomszédos kétszáz hektáros kukoricatáblára ügyet sem vetve egyenesen az autóút felé vették az irányt, ahol az iskolabusz elé kiugrálva hozták rám a szívbajt.

Végül megelégeltem a dolgot, és megváltam tőlük. Skeedaddle-t a testvérével, Luluval együtt egy farmernek adtam el, aki az unokáinak szánta őket, míg Bamboozle-t a legközelebbi amish szomszédainknak ajándékoztam. Másnap reggel azonban, amikor kinéztünk az ablakon, Bamboozle nézett vissza ránk. Megszökött új gazdáitól, majd fél mérföldet gyalogolt az autóúton, hogy visszameneküljön a mi udvarunkra. A lányok boldogok voltak – imádták Bamboozle-t, és szerették volna visszakapni –, nekem viszont elegem volt abból, hogy állandóan utána rohangáljak, bohócot csinálva magamból. Szerencsére az amish srácok megtalálhatták a módját, hogyan állítsák meg, mert miután visszavittem hozzájuk, többé már nem sikerült meglógnia. Pár nap múlva beugrottam hozzájuk, hogy megkérdezzem, hogyan sikerült féken tartaniuk Bamboozle-t.

– Úgy érted, Fredet? – kérdezett vissza az egyikük. – Mert mi így hívjuk.

Na, igen, Fred – ezt a nevet viseli az ebéd után a foteljükben szunyókáló öregurak kétharmada. Fogalmam sincs, hogyan vált Bamboozle egy új, nyugalmat sugárzó névtől nyugodt kecskévé, de az olvasó talán azt gondolhatja, hogy ennek hatására magam is megpróbálkoztam valami hasonlóval.

Nos, nem így történt. Sőt, az egyik befogadott kóbor macskánknak a „Smartycat” nevet adtuk, s ámultan figyeltük, hogy ez a szigorúan kinti macska hogyan száguld be nyílegyenesen a házba, és tűnik el valamelyik zoknis fiókban minden alkalommal, amikor családilag utazni készültünk valahová.

Smartycatnek hosszú és jó élete volt, s amikor meghalt, a helyét egy másik kóbor macska, „Evil Eye” vette át, aki ördögi tekintetével szinte kikényszerítette, hogy így nevezzük el. Evil Eye annyira gonosz volt (és még ma is az), hogy a többi, ugyancsak félig elvadult macskánk a közelébe sem mert menni a három etetőtálka egyikének sem, amíg ő jól nem lakott, és el nem tűnt onnan.

Így hát, amikor e beteg csacsi elnevezése volt a tét, nem akartam sokat variálni. Már így is az életéért küzdött, nem akartam még azzal is súlyosbítani a helyzetet, hogy egy olyan nevet adjak neki, ami a legkisebb mértékben is káros hatással lesz rá. A lányok már előző este előálltak egy ötlettel, s miután jól meghánytam-vetettem, úgy döntöttem, megszondáztatom Tanyával.

– Arra gondoltunk, hogy hívhatnánk, hm … Shermannek…

Nemrég láttuk a Banks úr megmentése című filmet, benne a bohókás zeneszerző Sherman fivérekkel. Ugyan ki ne szeretné azt a dalt, hogy Let’s Go Fly a Kite?

Tanyát a legkevésbé sem érdekelték a Disney-filmek, nem beszélve a névmágiáról. Teljes egészében sürgősségi üzemmódban működött, a szemében egy név nem volt más, mint egy újabb eszköz az állat megsegítésére.

– Jó, Sherman! – duruzsolta a szamár fülébe, miközben jókora nyíróollóját csattogtatta, csíkonként szabadítva meg az állatot bűzlő, elfilcesedett szőrétől. Időről időre hátrakiáltott a válla felett, ha éppen szüksége volt valamire: „Rongyot! Babasampont! Jöhet a slag!”

– Ha végeztem, jól öblítsd le, aztán szappanozd be alaposan, tetőtől talpig! – adta ki az ukázt. – Addig csutakold, míg az összes koszt le nem mosod a bőréről!

Tanya letette a nyíróollót, és felém fordult.

– Nézd – szólalt meg –, ha életben maradna, nem bánhatsz majd úgy vele, mint Fülessel, hogy szalagot kötsz a farkára, és hagyod kint álldogálni a mezőn. Rosszul bántak vele, és magára hagyták, ami igazán meg tud betegíteni egy állatot testileg és lelkileg is. Életcélt kell adnod neki. Találnod kell valami munkát a számára.

Munkát? Mit csináljak ezzel a szamárral? Menjek vele aranyat ásni? Fedezzük fel a Vadnyugatot? De még mielőtt rákérdeztem volna, hogy mire is gondolt, eszembe jutott valami. De nem, ez nevetséges, gondoltam, és inkább csendben maradtam. Nem akartam még a mostaninál is tehetetlenebbnek és reménytelenebbnek tűnni Tanya szemében. Mégis, minél többet dolgozott Sherman megtört testén, annál jobban belefészkelte magát a fejembe a gondolat, és nem hagyott szabadulni. Aztán megértettem, hogy miért: sokkal kellemesebb a tündérmesék világában elmerülni, mintsem szembenézni a csúnya valósággal, amely arcul üt minket. Az is eszembe jutott, hogy a tudatlanságomnak van egy jó oldala is: igaz, hogy fogalmam sem volt, mennyire beteg is valójában Sherman, de arról sem, hogy mennyire erős. Azt gondoltam, valahol legbelül ott kell szunnyadnia benne egy igazi küzdőnek, egy nagy harcosnak, aki felébred, ha az állat kissé erőre kap. És ha Sherman megtalálja az életbe visszavezető utat, akkor talán szolgálhatok a számára valamivel, ami még a munkánál is jobb: egy igazi kalanddal, amelyet ketten élhetünk át, egymás oldalán.

De ehhez először életben kellett tartanunk.

3

Mindenki utál minket, de nem érdekel

A francba! – kiáltott fel Tanya, amikor észrevette, hogy már majdnem három óra van. – El fogok késni a suliból! – Felkapta a nyíróollót meg a többi szerszámát, és pillanatokkal később már el is viharzott SUV-jával, a kerekek felverték a kavicsot az autóbeállón. Tanya minden reggel és délután a környékbeli amish gyerekeket fuvarozta, akik túlságosan messze laktak az egy teremből álló iskolájuktól ahhoz, hogy gyalog tegyék meg az utat. Miután hazavitte őket, még a saját jószágait is el kellett látnia, két igáslovat, egy kecskét, egy disznót, egy csomó kacsát, valamint egy befogadott lovat, melyet a mészárszékről mentett meg, hogy lovagolni tanítsa rajta az egyik szomszédjuk tinédzser gyerekét. Biztos volt tehát, hogy a legkorábban csak másnap reggel tud ismét ránézni Shermenre.

– Most mit csináljunk? – kérdezte a feleségem, Mika. A kerítésnél álltunk, és Shermant figyeltük, hátha megmozdul.

De semmi.

– Vagy gyógyulóban van, vagy pedig – körülnéztem, hogy biztosan nincsenek-e ott a gyerekek – haldoklik. Tanya azt mondta, innentől ez már nem rajtunk múlik.

Nem rajtunk múlik. Szinte rosszul lettem, amikor kiejtettem e szavakat, mivel ez egyike volt azon ritka alkalmaknak az életemben, amikor valóban így volt. Nem volt senki, akihez fordulhattunk volna, nem volt további gyógymód, amit kipróbálhattunk volna, és nem volt barát, akitől tanácsot kérhettünk volna. A pár perccel korábban még pislákolóban lévő reménysugár mostanra kialudt, s helyét a mellkasszorító félelem vette át, amit akkor érez az ember, amikor az autója megpördül a jeges úton. Sherman egyedül volt egy alagútban, és nem lehetett tudni, hogy kisétál-e belőle a fényre, vagy örökre eltűnik a sötétben.

Szerettem volna tudni, mi járhat a fejében. Ha már nincs esély a megmentésére, legalább megkönnyíthetnénk az elmúlását, kedvességgel, gondoskodással. De hogyan nyugtathatnánk meg, ha nem is tudjuk, mi jár a fejében? Küzd az életéért, vagy éppen most adja fel? Barát vagyok a szemében, vagy egy újabb kínzója? A gyógyítás elsődleges szabálya, hogy ne ártsunk, de Sherman ráébresztett, hogy mennyire keveset tudok az állatokról, még azt is képtelen vagyok megértetni velük, hogy segíteni akarok, nem megrémiszteni őket.

Persze sem Mikát, sem engem nem ért meglepetésként mindez, hiszen szinte még fel sem tudtuk fogni, hogy hová is költöztünk.

Én Philadelphia külvárosában, a munkásnegyedben nőttem fel, ahol a nyugat-phillyi felüljárók és sorházak átadják a helyüket Upper Darby népes családjainak és apró hátsó kertjeinek. A vidéki élettel való egyetlen kapcsolatomat a könyvek jelentették; annyira rajongtam a My Side of the Mountain-ért, hogy kilencévesen egyetlen Wham-O bumeránggal a kezemben leléptem otthonról azzal a szándékkal, hogy egy fa odvában éljek az erdőben és sólyommal vadásszak, ahogyan Sam Gribley tette. Úgy éjjel egy körül találtak rám a rendőrök hat mérföldnyire a házunktól, egy fás ligetben a Springfield Mall közelében, hogy visszavigyenek a szüleimhez, akik aztán örökre elvették a kedvemet a további kalandozásoktól.

Ezen éjszakát követően csak elvétve fordult elő, hogy távol kerültem volna másfél milliónyi szomszédomtól. Észak-Phillyben jártam gimnáziumba, de hamar iskolakerülő lettem, időm nagy részét a tantermen kívül, a város utcáin töltöttem a barátaimmal. Az egyetem után különféle munkákat végeztem különböző városokban, mígnem egy nagy ugrással a tengerentúlra kerültem, hogy megnézzem, milyen az élet Madridban. Egy ideig angolt tanítottam, és felszedtem annyi spanyoltudást, hogy megkapjak egy tudósítói munkát az Associated Pressnél. Nem rendelkeztem munkatapasztalattal ezen a téren, de madridi irodavezetőm, Susan Linnee harcedzett tudósító volt, aki ki nem állhatta a New York-i központ által folyamatosan a nyakára küldött irodakukac szerkesztőket, inkább a maga feje után ment, és dörzsölt, „ösztönös tehetségek” után kutatott.

– Az elődöd azzal adta el magát nálam, hogy úgy nézett ki, mint a Fine Young Cannibals énekese – mesélte Susan. Szerencsére a Kannibál annyira tehetségesnek bizonyult, hogy egy év elteltével már háborús tudósítói állást kapott Boszniában. Valakinek sürgősen pótolnia kellett, ez volt az egyetlen oka, hogy egyáltalán lehetőségem nyílt arra, hogy részt vehessek a felvételi beszélgetésen. Susan úgy egy órán keresztül faggatott, és amikor a totális tapasztalathiányom már kezdett kínosan nyilvánvalóvá válni, hirtelen felpattanva véget vetett az interjúnak.

– Eleget hallottam – mondta, és kezet nyújtott.

– Oké – feleltem egyetértőleg. – Ha meggondolná…

– Egyhetes képzésen fog részt venni az irodában – folytatta tovább tervei ismertetését –, aztán meg nagy szükség lesz ott magára.

– Ott?

Tény, korábban már említette, hogy a Kannibál a lisszaboni tudósítója volt, de én természetesen azt gondoltam, hogy valakit majd áthelyeznek a helyére Madridból, engem meg ott tartanak a központban, hogy beletanuljak a munkába. Soha nem jártam még korábban Portugáliában, nem beszéltem a nyelvet, de még csak nem is ez volt a legnagyobb problémám. Akkoriban újultak ki a harcok a polgárháborús Angolában, ami egészen addig nem is érdekelt, míg az új főnököm rögtön a kézfogásunkat követően el nem magyarázta, hogy Angola mint egykori portugál gyarmat mostantól az én feladatkörömbe tartozik.

Egy hónappal később már Afrikában tartózkodtam, a lázadók vonalai mögött, és igyekeztem mindent megtenni azért, hogy életben maradjak, és azt a látszatot keltsem, hogy van valami halvány fogalmam arról, mi is történik ott. Velem volt még Guilherme, a spanyolul is beszélő portugál fotós, így a legtöbbször csak kettős tolmácsolás útján tudtam információkhoz jutni az angolai harcosoktól: spanyolul feltettem a kérdéseimet Guilherme-nek, ő portugálra fordította a katonáknak, majd spanyolul közölte velem a válaszukat, én meg leírtam angolul. Guilherme-nek persze megvolt a maga munkája is, és így nem sok ideje maradt erre a marhaságra, ezért a legtöbbször végighallgatta a katona hosszú, könnyes szemmel elmondott történetét, majd egy mondatban összegezte:

– Lelőttek egy csomó rosszfiút.

– Ennyi?

– Nagy általánosságban.

Részemről rendben volt; minél tömörebb az idézet, annál gyorsabban végzek. Mindennap körbe kellett járnom, hogy menekülteket, segélyszervezetek munkatársait és fronton harcolókat kérdezzek ki, majd a kapott információkból megírtam az AP számára a cikket, amelyet még napnyugta előtt eljuttattak New Yorkba. A sötétség jelentette a határidőt, mivel a terepről csak egy gurulós bőrönd nagyságú műholdas telexszel lehetett továbbítani az anyagot. Senki nem szeretett volna éjszaka bíbelődni vele egy dombtetőn, megfelelő jelet keresve – egy idegesebb lázadó harcos számára a gép villogó zöld fénye a sötétben felhívást jelenthetett volna, hogy „Ide lőj!”. Ezért amint megnyomtam a küldés gombot, már csaptam is le a gép fedelét, és igyekeztem biztonságos helyre vonulni.

A Kannibálhoz hasonlóan nekem is sikerült elég sokáig megtartanom az állásomat ahhoz, hogy beletanuljak. Két évvel később, a ruandai mészárlások kezdetekor azt a feladatot kaptam, hogy tartsak a lázadó tuszi sereggel, melynek tagjai a határon átkelve igyekeztek menteni a civileket a gyilkos milíciák elől. Csak néhány fős riporteri gárda utazott a tuszikkal, és a létszám napról napra csökkent. Az egyik amerikai tudósítót légi úton mentették ki, miután a fotósát lábon lőtték, és neki kellett puszta kézzel elállítani a vérzését. Egy francia rádiós újságírónak agyi maláriája lett, amibe majdnem belehalt. Az én fotósom az után távozott, hogy egy iskolaépületben többtucatnyi, machetékkel lekaszabolt fiatal iskolásgyerek holttestére bukkantunk; még másnap is azon kapta magát, hogy remegnek a kezei. Miután a tuszik Kongóig üldözték a gyilkosokat, és a harcok elcsitultak, elkeseredetten vágytam arra, hogy kipihenhessem magam. De képtelen voltam elaludni.

Ideje volt hazatérni.

Talán rossz ötlet volt otthagyni Lisszabont, feladni az álommelót ebben a csodaszép tengerparti városban, de mint kiderült, nem én voltam az egyetlen, aki elkövette ezt a hibát. Visszatértem Phillybe, kiléptem az AP-től és szabadúszó újságíró lettem. Egy délután éppen futni voltam Jennel, az AP philadelphiai irodájában dolgozó barátommal, aki említést tett egy riporternőről, aki Hawaiiról érkezett hozzájuk egy évre. A szigetlakó nem igazán kedvelte új otthonát, és nekem nem kellett megkérdeznem, miért – Philly igencsak hideg és barátságtalan tud lenni, éppen úgy, ahogy a lakói. Ez az a hely, ahol szobrot kapott a város történetének egyik legbrutálisabb rendőrfőnöke, Frank Rizzo, ahol az Eagles egyik meccsén feltűnő Mikulást a szurkolók hógolyóval dobálták meg, és ahol a 2018-as Super Bowl-győzelem után az Eagles-drukkerek és a játékosok egyként énekelték: „We’re from Philly, f***ing Philly, no one likes us, we don’t care” (Phillyből jöttünk, a kib...tt Phillyből, mindenki utál minket, de nem érdekel). Mindezek alapján belátható, hogy nem ez a legbarátságosabb és legvonzóbb úti cél az idegenek számára. Nem lehetett könnyű egy honvágy gyötörte hawaiinak az itteni élet, ezért amikor Jen elmesélte, hogy a lány afrikai táncórákra jár, arra gondoltam, felvidíthatnám kicsit az Angolában vásárolt CD-immel.

Jen vacsorapartira hívott meg arra a hétvégére. Amikor megérkeztem, a CD-kkel a kezemben körülnéztem a nappaliban, egy tenyeres-talpas, nehézsúlyú csendes-óceáni után kutatva. Bámészkodásom közepette egy lélegzetelállítóan gyönyörű nő tűnt fel és közeledett felém barátságos mosollyal; mintha Tahitiről pottyant volna ide, egy maréknyi igazgyönggyel. Alig tudtam elmakogni valami üdvözlésfélét az irányába, ugyanis fejemben két gondolat zakatolt:

Zseni vagyok, hogy elhoztam azokat a CD-ket.

Nehogy véletlenül megemlítsem neki, hogy azt hittem, minden hawaii úgy néz ki, mint egy amerikaifocista.{1}

A lány elmondta, hogy Mikának hívják,{2} s ezzel véget is ért a beszélgetésünk. Átadtam neki a zenéket, majd olyan messzire mentem tőle, amennyire csak tudtam; az este hátralévő részét az egyik sarokban töltöttem fotós haverommal, M’poze-zal, fényképeket nézegetve. Elég sok első találkozást szúrtam már el ahhoz, hogy tudjam, onnan, hogy megleptem Mikát az ajándékkal, már csak lefelé vezetne az út. Ez a nő annyival magasabb kategóriát képviselt nálam, hogy bármit is mondtam volna neki a továbbiakban, azzal csak elkezdtem volna elriasztani magamtól. Amikor egy kis idő elteltével Mika odajött hozzám és harapnivalóval kínált, gyorsan köszönetet mondtam neki a vállam felett, majd egyből vissza is fordultam M’poze fotóalbumához. Olyan sokáig bámultam a képeket, hogy már maga M’poze is elunta a dolgot. De ha ő kényelmetlenül érezte magát, én még inkább. Mindent egy lapra tettem fel: a Tao of Steve filozófiájára.

Nem sokkal azelőtt láttam a fenti címet viselő független filmet, melynek elmélete szerint a legjobb módszer mások figyelmének felkeltésére, ha a zen buddhizmust ötvözzük a szexi magabiztosság két oszlopával, Steve McQueennel és a The Six Million Dollar Man főhősével, Steve Austinnal. A Tao of Steve nem valami csajozási tanácsadó volt; inkább egyfajta útmutató, hogyan javíthatunk az életünkön az impulzuskontrollal, abból az alapvetésből kiindulva, hogy addig nem szerzünk meg valamit, amíg görcsösen akarjuk. Minden alkalommal, amikor olyasvalakivel találkozunk, akitől hevesebben kezd verni a szívünk, a következő három lépést kell követnünk:

- Légy vágytalan

- Légy kiváló

- És tűnj el

A puszta vakszerencse folytán az első kettőt sikerrel teljesítettem. Remek volt a belépőm, és ha nem akartam elszúrni, csendben kellett maradnom, és addig kellett lelépnem, amíg Mika még úgy gondolja, hogy menő arc vagyok. Ami azt illeti, annyira menő arc voltam, hogy amikor láttuk, hogy nagy hóvihar közeleg, és Mika felajánlotta néhányunknak, hogy hazavisz a pick-upjával (igen, az egzotikus újságíró Phillyben is a hawaii szörfös autójával járkált – ugye nem kell tovább bizonygatnom, mennyivel menőbb volt nálam?), én visszautasítottam az ajánlatot. A másik két srác boldogan zsúfolta be magát a kocsiba, miközben Mika megkérdezte, biztos nem gondoltam-e meg magam.

– Nem, minden oké – feleltem. Megindultam a jéghideg esőben, azt remélve, talán nem tűnök akkora idiótának, mint amekkorának éreztem magam. Nyomorúságos észak-phillyi gyalogtúrám közben megértettem, hogy az összes taóhoz hasonlóan ez a Steve-féle változat sem szolgált semmilyen végső megoldással. Hogy pontosan hogyan is térjek vissza a „tűnj el”-fázisból, arról fogalmam sem volt.

Pár nappal később azonban választ kaptam a dilemmámra. Mika megszerezte a számomat Jentől, és felhívott, hogy megköszönje a CD-ket. Ajánlottam neki pár afrikai kifőzdét Nyugat-Phillyben, és hamarosan már együtt lógtunk. Mint megtudtam, Mika valójában afroamerikai és kínai származású volt, vagy talán thai? Ő sem tudta biztosan, mivel anyja főiskolai évei alatt, egy cserediákkal való rövid életű románcából fogant meg, aki még Mika születése előtt eltűnt. Nem sokkal ezután Mika anyja feleségül ment igazi szerelméhez, egy Dave nevű egészségügyi tiszthez, aki minden új állomáshelyére magával vitte új családját is. Mika így aztán városból városba költözve nőtt fel, mígnem egy nap megérkeztek Hawaiira. Először fordult elő, hogy a helyiek nem bámulták meg hosszú, hullámos haját, tejeskávészínű bőrét, és nem kérdezősködtek, hogy honnan jött és kicsoda is ő. Hawaii lett az otthona, mert itt családtagként kezelték. Mika soha nem akarta otthagyni Honolulut, de úgy döntött, eltölt egy évet a kontinensen, amíg a barátja szállodai menedzsmentet tanul Hongkongban. Talán még mindig a tao hatása alatt voltam, de engem se a barát, se a hazautazás egyre közelgő ideje nem izgatott. Remekül éreztem magam Mikával, antikváriumokba jártunk, és többször is megpróbáltam elkészíteni katasztrofális eredménnyel azokat a kecskehúsból készült ételeket, amikre még Ugandából emlékeztem. Elmondtam Mikának, hogy vissza szeretnék térni Afrikába, hogy motorral bejárjam az egész kontinenst a híres Fokváros–Kairó útvonalon. Amikor azt láttam, hogy őszintén érdeklődik a lehetőség iránt, hogy velem tartson e kalandra, életemben először a közös jövőnkről kezdtem ábrándozni.

A tervekkel ellentétben végül egy nyugat-virginiai farmházban kötöttünk ki, és a házasságról beszélgettünk. Nagy és váratlan fordulat volt ez mindkettőnk életében, de éreztük, hogy egyre jobban közeledünk a közös élet felé, és ki kellett találnunk, hogyan is működhetne ez a valóságban. Búcsút kellene mondanunk emiatt a kailuai tengerpartnak és a serengeti naplementében dübörgő Triumph Bonneville motornak? Mika már túl volt a nehezén: egyrészt szakított a barátjával, aki pedig egyből repülőre szállt, és iderepült Hongkongból, hogy megpróbálja lebeszélni róla, másrészt elhatározta, hogy hosszabb időt fog Phillyben tölteni, ahol szabadúszó munkám nagy részét végeztem. De mielőtt belevágtunk volna, Mika javaslatára egy végső stressztesztnek vetettük alá magukat: otthagytuk a várost, hogy egy teljes hetet kettesben töltsünk el, amolyan lakatlansziget-stílusban, hogy meglássuk, mennyire érezzük jól magunkat a baráti társaságunk és a nagyváros nélkül.

Mindehhez sikerült kiválasztania a legtökéletesebb helyet. Phillytől négyórányi autózás után egy földútra tértünk rá Appalachia határában. Ez vezetett el egy az erdőben megbúvó régi farmházhoz, mely mérföldekre volt a legközelebbi szomszédtól. Kinyitottuk az ódon, nyikorgó ajtót, melyen túl egy csodálatosan karbantartott kis házikót találtunk öntöttvas tűzhellyel és egy jakuzziszobává átalakított üvegházzal. Az első nap kicsit furán telt, senki nem ugrott be hozzánk, mi sem látogattunk meg senkit, de még egy SEPTA busz sem dübörgött el az ablakunk alatt, hogy álomba ringasson, ám a hét végére már otthon éreztük magunkat. Amikor tudatosult bennem, hogy akár minden reggel lent lustálkodhatok a patakparton, mert így is el tudom készíteni a cikkemet és elküldeni Phillybe a házikó ócska, betárcsázós netjén keresztül, akkor feltettük egymásnak a kérdést: „Miért kell, hogy ez vakáció legyen? Miért nem lehet ez egyszerűen… az életünk?”

Profi vagyok az olyan feladatokban, amelyek megkövetelik, hogy minden észszerű indok nélkül hagyjak fel a munkámmal, így aztán ahogy hazaértünk, elkezdtem olyan házak után kutatni, amelyeket esélyünk lett volna megvásárolni. Először is utánanéztem, elérhető-e a DSL-internet Nyugat-Virginiának azon a részén, valamint hogy a kibérelt házikó nem eladó-e. Nem és nem. Ekkor aztán szélesíteni kezdtem a kört. A Philly és New York között elterülő, lovasparadicsomnak számító vidéket kezdtük járni Mikával, és lehetetlen elvárásokkal zaklattuk az ingatlankereskedőket abban a reményben, hátha találunk egy olcsó és takaros házat, ami valamilyen okból kifolyólag mindenki másnak elkerülte a figyelmét. Valami olyasmit szerettünk volna, ami régi, de felújított, mindentől távol van, de vonattal megközelíthető, vidéki, de DSL-lel felszerelt, és persze összhangban van egy küszködő író bevételeivel, vagyis most is annyiba kerül, mint 1870-ben.

Amikor megszületett első lányunk, Maya, még mindig nem tartottunk sehol, ám ahelyett, hogy szembenéztünk volna a valósággal, tovább folytattuk a kincskeresést. Órákat töltöttünk az autóban Mayával gyerekdalokat énekelve, miközben az egyik lepukkant romhalmaztól furikáztunk a másikig – volt köztük egy kiégett, csupán külső falakból álló épület egy vizenyős földdarabon a Delaware folyó közelében, melyre kívülről hatalmas péniszeket fújtak festékszóróval. – Az önök árkategóriájában ez nem is rossz – jegyezte meg az ingatlanosunk.

Két éven keresztül kerestünk hiába. Aztán egy nap késő este valami egészen hihetetlen dologra bukkantam az interneten. Csak ültem a sötét szobában, bámultam az előttem lévő képet, és azt motyogtam: „Ez nem lehet igaz.” Egy gerendaház terméskő kéménnyel egy négyholdas birtokon, saját forrással, a Susquehanna folyóhoz vezető földúttal, minden oldalról termőföldekkel határolva. Mindössze másfél órányira Philly belvárosától, kevesebbért, mint amennyit a mostani lakásunkért fizetünk havonta? Tökéletes!

Leszámítva, hogy…

– Tisztában vannak vele, hogy hol van ez a ház, ugyeee? – érdeklődött az ingatlanos, amikor másnap reggel felhívtam, és úgy elnyújtotta az utolsó szót, mintha azzal akarná tisztázni, hogy semmi köze ehhez az őrült ötlethez. Mindössze két ház állt abban a völgyben; a terület többi részét több száz holdnyi mezőgazdasági terület alkotta. Peach Bottomnak nem volt rendőrőrse, önkormányzata, de még egy élelmiszerboltja sem; az egyetlen hely tizenöt mérföldes körön belül, ahol élelmiszert lehetett vásárolni, egy egyhelyiséges kisbolt volt egy amish farm hátuljában. Ha odaköltöznénk, figyelmeztetett az ingatlanos, teljesen magunkra lennénk utalva. Ezért nem tett senki ajánlatot az ingatlanra már egy éve, bármennyire is kívánatosnak tűnt a fotók alapján.

Nem számít. A péniszes háznál csak nem lehet rosszabb. Azonban ahogy elhagytuk Phillyt, az ingatlanos figyelmeztetése fokozatosan feledésbe merült. Úgy éreztem, mintha nem is mérföldekre, hanem évszázadokra távolodnánk el a várostól – alig több, mint egy óra elteltével kétszáz évet mentünk vissza az időben. Az agglomeráció giccses kúriáit és bevásárlóközpontjait vörös színű pajták és szélmalmok váltották fel; Escalade-ek helyett lovas kocsik, szénásszekerek rótták az utakat. Tudtuk, hogy Lancaster megye híres az amish közösségéről, de azt csak most vettük észre, hogy a megye legbelső, legvidékiesebb része felé tartunk a „Southern End” folyót övező dombjai közé. A Southern End még lancasteri mércével mérve is egy másik világnak tűnik, ahol a postahivataloknál még mindig állnak a póznák, ahová a lovakat lehet kikötni, a gyerekeknek „Menj traktorral iskolába” napot szerveznek, ahol a vadászszezon első napja iskolaszüneti nap, s ahol legalább akkora valószínűséggel találsz lőteret egy ház hátsó kertjében, mint hintát.

Amikor rátaláltunk a meghirdetett házra, elállt a szavunk. Nincs az a Winslow Homer-festmény, mely felért volna e vidék látványával. Ráfordultunk a földes-kavicsos kocsibehajtóra; a kerítés mentén lovak legelésztek, a patakban vízitorma nőtt, az úton pedig egy amish farmer haladt el zörögve acélkerekes lovas kocsijával. Hihetetlen. Azon sem lepődtem volna meg különösebben, ha egy fejőlány bukkant volna elő, vállán rúddal, melynek két végén habos tejjel teli vödrök lógnak. Kinyitottuk a kocsi ajtaját, és így gyönyörködtünk a kilátásban egészen addig, mígnem valami furcsát pillantottam meg a szemem sarkából. De tényleg van ott valami? Mikor odafordultam, csak a vakító délutáni napot láttam. Furcsa, gondoltam. Pont úgy nézett ki, mint… és akkor megint feltűnt. A ragyogásból egy magányos lovas alakja rajzolódott ki, aki minket figyelt az út túloldalán lévő domboldalról. Cowboykalapot és csíkos kendőt viselt, Josey Wales-stílusban, a nyergéről pedig egy machete és egy puska lógott le. Felemeltem a kezem, hogy integessek neki, de ő megfordította a lovát, megsarkantyúzta és elvágtatott.

– Zach az, megint vadászik – magyarázta a ház tulajdonosa, aki kijött elénk, hogy üdvözöljön minket. Zach egy tizenhárom éves srác volt, aki a dombon túl lakott, és a kukoricatáblákon átlovagolva mormotákra lövöldözött. – Ne aggódjanak, nem fog erre lőni. Hacsak nem szeretnék.

A magányos mormotavadászon és az amish farmeren kívül a nap tovább részében már semmi sem árulkodott arról, hogy lakott településen lennénk. Ha ideköltöznénk, olyan lenne, mintha önkéntesnek jelentkeznénk a Mars-expedícióra. Hogyan maradunk életben, ha a házat belepi a hó és elmegy az áram? Hol van a legközelebbi kórház, és milyenek az itteni iskolák?

Nagyon is logikus kérdések mindezek, de nekünk egyik sem jutott eszünkbe, hogy feltegyük az ingatlanosnak. Helyette inkább ajánlatot tettünk a házra. Néhány héttel később pedig Phillyt magunk mögött hagyva útra keltünk Southern Endbe.

Az egyedüllét lesz a legnagyobb problémánk. Legalábbis eleinte ezt gondoltam, egészen addig, míg meg nem hallottam Mika sikítását. Eldobtam a dobozt, amiből éppen kipakoltam a pincében, és szaladni kezdtem a hang irányába. A hátsó verandán találtam rá – a kétéves Mayát a karjában tartva próbált eltávolodni egy a lábainál tekergő, kétméteres fekete kígyótól. Éppen a növényeket locsolta, és amikor az egyiktől a másikhoz lépett, akkor pottyant le a kígyó a hátsó veranda tetejéről, pont oda, ahol egy pillanattal ezelőtt még ő állt.

Felkaptam egy ásót, hogy azzal kergessem el onnan, de a kígyó elkezdett felkúszni a tetőtartó oszlopon a tető felé. Elé tettem az ásót, hogy visszatérítsem, a kígyó viszont átcsúszott rajta, és eltűnt az ereszcsatornában. Most mi legyen? Ha van rosszabb annál, amikor egy hatalmas húsevő hüllő tekereg az ember háza mellett, hát az az, ha betereljük a házba, különösen, ha egy kisgyerek is lakik ott. Még sötétedés előtt meg kellett oldanom a problémát, ezért megindultam a házunk mögötti kukoricatáblán át, hogy immár nem először segítséget kérjek legközelebbi szomszédunktól, egy idősebb amish farmertől, akit a neve kezdőbetűi után csak „AK”-nak hívtak.

Még csak pár napja laktunk a házban, de ezalatt már többször is felkerestem AK-t tanácsért, hogy hogyan javítsak meg egy beomlott kutat, honnan szerezhetnék asztalt vagy éppen láncfűrészt – az utóbbit tőle vásárolhattam meg, és a használatára is megtanított. Amikor beállítottam hozzá a legújabb problémámmal, nem értette, miért csapok ekkora hűhót.

– Szerencséd van – mondta. – Az csak egy gabonasikló. Megeszi az egereket, titeket meg békén hagy.

Egerek vannak nálunk? Ez meglepetésként hatott. Hát még az mekkora meglepetés lett volna Mikának, ha közlöm vele a jó hírt, hogy mától van egy kígyó lakótársunk. – Akkor már inkább az egerek – mondtam AK-nak.

– Akkor jó – felelte megengedően. – Úgysem fogja az összeset elkapni.

Távozás előtt, mint mindig, most is köszönetet mondtam AK-nek, és viszonzásképpen felajánlottam a segítségemet, ha bármire szüksége lenne. És most első alkalommal élt is vele. Olyasvalamit kért, ami a következő néhány hónapra megváltoztatta az életemet:

– El tudnál vinni kocsival a vaskereskedésbe?

Kérdése világított rá a helyi amish viselkedési szabályok egy remek kis kibúvójára. Minden amish közösségnek saját szabályai vannak: egyesek engedélyezik a rollert, de tiltják a biciklit; mások engedélyezik az autóhasználatot, de csak ha szürke vagy fekete színű. Lent Southern Enden az amishok többsége a régi rend képviselője, ami azt jelenti, hogy nem vezethetnek autót, ám mással elvitethetik magukat. Jóval azelőtt, hogy Garrett Camp megálmodta volna az Ubert, nem amish szomszédjaink már szép kis pénzt kerestek azzal, hogy taxisofőri szolgáltatást nyújtottak azoknak a régi rendhez tartozó családoknak, akiknek lóval vagy lovas kocsival túlságosan távoli helyekre kellett utazniuk.

– Persze – feleltem AK-nak, bár nem voltam biztos benne, hogy Mika örülni fog, ha én autókázok, miközben ő egy fenevaddal kell, hogy megossza a házat. Visszagyalogoltunk AK-val a kukoricatáblán keresztül az öreg Broncómhoz. AK olyan kedvesen és viccesen gratulált Mikának a rágcsálóprobléma megoldásáért, hogy sikerült meggyőznie őt – és engem is –, hogy talán mégsem kell akkora ügyet csinálni a kígyóból. Beszálltunk a Broncóba, és kanyargó földutakon haladva néhány mérföld múlva elérkeztünk egy helyre, ahová magamtól soha nem találtam volna oda: egy pajta mögött, az útról nem látható helyen egy hosszú, fehér színű bunker állt. Bepréseltem a Broncót két lovas kocsi közé, aztán beléptem egy ajtón az 1800-as évekbe.

Az épület belsejében egy amish vaskereskedés működött, melyet sziszegő gázlámpák világítottak meg halványan. Fekete ruhás, szalmakalapos férfiak jártak fel s alá a polcsorok mentén, és keresgéltek birkahere-eltávolítókat, kézi működtetésű fagylaltkészítőket, talicskafogantyút. Nem találsz valamit, amit keresel? Nem gond; a pult mögött álló idős úr távbeszélős összeköttetésben áll a bolt hátuljában dolgozó társával. A szerkezet hosszú műanyag csőből áll, melynek két végére tölcsért illesztettek. Egy bicikliduda megnyomásával jelzett a kollégájának, azután párbeszéd vette kezdetét köztük, mintha két gyerek beszélne egymással játék telefonon. Olyan volt az egész, mintha egy Henry Fordról készült életrajzi film díszletei közé csöppentem volna, leszámítva a remek árakon kínált kéziszerszámokat.

Találtam is egy nagyon kedvező vételnek tűnő hasítófejszét, de amikor fizettem volna érte, az idős úr egy pillantást vetett a hitelkártyámra, és csóválni kezdte a fejét. Senki sem vesződött azzal, hogy kitegyen egy „Csak készpénzes fizetés”-feliratú táblát a bejáratra, hiszen aki egyáltalán odatalált a boltba, az pontosan tudta, hogy (a) hahó, ha nincs áram, akkor nincs kártyaolvasó sem, valamint hogy (b) a régi rendi amishok nem adósodhatnak el; csak azt vásárolhatják meg, amit ki tudnak fizetni, így nincs is szükségük hitelkártyára. Már éppen készültem visszatenni a fejszét a polcra, amikor újból csak AK sietett a segítségemre, és letette a pultra az árát, egyetlen rosszalló pillantás nélkül.

Néhány nappal később AK fia, Amos hívott telefonon. Amikor elmondta, mit szeretne, egyből izgatott lettem. Egész délelőtt a pincében lévő íróasztalomnál ültem egy lejárt határidejű cikken dolgozva, miközben attól rettegtem, hogy a szerkesztőm rám telefonál, így aztán mindennél jobban vágytam arra, hogy elszökhessek kicsit. Hamarosan tehát már a Broncómban ültünk Amosszal, egy másik pajta mögött megbújó hely felé haladva. Ezúttal egy másik, a házunktól kevesebb mint két mérföldnyire található farm volt az úti cél. A farm hátuljában található épületen semmilyen felirat nem volt látható, de a bennfentesek tudták, hogy az valójában egy félhivatalos hentesüzlet. Ugyan hús árusítására nincs engedélyük, de mészárosi szakértelmüket fel tudják ajánlani másoknak, így ha elviszi hozzájuk az ember a saját jószágát, azt levágják, feldarabolják, majd elküldik a megrendelő otthonába a húsdarabokkal, szeletekkel, kolbásszal, szárított és darált hússal teli dobozokat, melyeket aztán bepakolhatnak a pincében tartott fagyasztóládákba.

Amosnak szerencséje volt; ingyencsontot szeretett volna szerezni a kutyájának, és a hentes fiai elő is hoztak neki kétvödörnyi véres maradékot. A hazaút során a kezdeti kínos hangulat feledésbe merült; szinte hihetetlen volt belegondolni, hogy itt ülök egy autóban, melynek csomagtartója tele van szarvasmarha-maradványokkal, mellettem pedig egy ónémetül beszélő fickó ül, aki nem hisz a cipzárban. Amikor azonban beszélgetni kezdtünk Amosszal, kiderült, hogy sokkal több közös van bennünk, mint azt addig gondoltam. Éppen csak betöltötte a harmincadik életévét, és akárcsak én, ő is még csak ismerkedett új életszakaszával mint újdonsült apa és háztulajdonos. Remek történeteket mesélt, az egyik legérdekesebbet az öccséről, aki a tél közepén kenuval átkelt a Susquehanna folyón, hogy meglátogassa a barátnőjét. Nagyon jól elbeszélgettünk, s megbeszéltük, hogy másnap reggel is találkozunk tűzifát hasogatni.

Ettől a naptól kezdve Amos lett az én útikalauzom a Southern End dzsungelében. Rendszeresen megkeresett valami új kaland ötletével, s én már kapcsoltam is ki a laptopomat, és léptem ki a ház ajtaján. Amos vitt el életem első „sáros vásárára”, ami egy minden év kora tavaszán, az olvadáskor megrendezett adománygyűjtő vásár a helyi tűzoltóság számára, és az ő révén jutottam el a kedd esti baromfiaukcióra is, ahol véletlenül tizenhét jókora méretű kakast vásároltam tyúkok helyett. Amosnak szinte mesteri érzéke volt ahhoz, hogy megneszelje, hol vágnak ki éppen fákat a villamosművek emberei a távoli mellékutak mentén, s mivel mindkettőnknek nagy szüksége volt a fára a házunk fűtéséhez, ezért odasiettünk, láncfűrésszel felaprítottuk a rönköket, és felpakoltuk a platóra, mielőtt mások odaértek volna.

Egy hideg februári délután Amos olyan ötlettel állt elő, amit hamar végre kellett hajtanunk. A bátyja szeretett volna megszabadulni a földjén portyázó három vaddisznótól; ha sikerülne aznap este leölni őket, egytonnányi olcsó és friss disznóhúsra tehetnénk szert. Mika családja éppen aznap este látogatott el hozzánk, s máig sem jöttem rá, hogy miért, de úgy gondoltam, az apjának tetszene a dolog. Már jócskán elmúlt éjfél, s szegény fickó csak állt ott dideregve, könyékig véresen, és csak arra koncentrált, hogy le ne vágja a saját elfagyott ujjait, miközben Amosnak segédkezve fűrészekkel daraboltuk a hatalmas jószágokat egy csupán a fejlámpáinkkal megvilágított jeges pajtában. Már majdnem hajnal volt, mire véresen, mocskosan hazatértünk; úgy néztünk ki, mint azok a kölykök A Legyek Urá-ból, akik nem hagyták el élve a szigetet.

Mika összebarátkozott Amos feleségével, Katie-vel, aki megtanította neki, hogy a juhtej nagyszerű alternatíva lehet azoknak, akik érzékenyek a tehéntejre. Mika elkezdett sajtot készíteni Katie-vel, és ő fuvarozta el Katie-t minden alkalommal a bábához, miközben a családjuk ötgyermekessé terebélyesedett. Miután megszületett a mi második lányunk, családi összejöveteleket tartottunk, ahol a gyerekek együtt színeztek, és társasjátékoztak.

Egy esti futásom alkalmával éppen Amosék háza előtt haladtam el, amikor Katie integetni kezdett. Nem akarok egy kis nyers tejszínt, ami a tejeskocsiról maradt meg? Haza tudnám vinni két félig töltött üvegben, javasolta, és futás közben vajjá köpülődne. Miközben beszélgettünk, ünnepélyes arccal beállított Amos. Három szarvast ejtett el íjjal, és meg akarta osztani velünk a zsákmányt. Mivel a kezeim tele voltak, így a felkínált szarvascombdarabot jobb híján a futónadrágom hátuljába gyömöszöltem bele. A lányaim éppen vacsoráztak, amikor hazaértem, lábaimon vércsíkokkal, kezemben két, összecsomósodott trutyit tartalmazó palackkal, de addigra már túlságosan Southern End-iek voltak ahhoz, hogy meglepődjenek mindezen.

Jómagam akkor éreztem először, hogy városiból végleg vidékivé váltam, amikor egy nap három idegen haladt el a házunk előtt, és én azt gondoltam magamban: kik ezek a fura fazonok? Nem üdvözöltek csendes integetéssel, ahogy az amishok szokták, és nem négykerék-meghajtású pick-upot vezettek, mint mindenki más. Egy nagy kerekű kocsin utaztak, amelyet két jól ápolt ló húzott, ilyesféle kocsit használhat Erzsébet királynő a Buckingham-palota birtokán.

– Hellóóóóó – kiabált a bakon ülő nő egy hosszú ostorral integetve. Egy férfi ült mellette, egy másik pedig a hátsó ütközőn egyensúlyozott, mint valami inas. Ők is kiabáltak és integettek. Legszívesebben elbújtam volna előlük, de már előbb észrevettek. Így aztán én is odavetettem egy hellót egy alig észrevehető biccentéssel kísérve, aztán bementem a házba. Az elkövetkező hónapokban többször is összetalálkoztam velük, amint a környéken kocsikáztak, rendszerint amikor futni mentem a folyóhoz vezető földúton. Mindig ugyanaz a három ember, az ostoros nő és a két férfi. S volt valami a vidámságukban és kifinomult lovas mivoltukban, ami bizalmatlanságot ébresztett bennem. Nem éreztem, hogy illene hozzájuk a Southern End-i élet. Olyan kívülállóknak tűntek.

Mindig igyekeztem távolságot tartani tőlük, ám egyik nap pont összefutottunk velük az erdőben. Éppen a Conestoga Trailen túráztunk Mikával, a lányokkal meg néhány barátunkkal, és igyekeztük felküzdeni magunkat a sziklás domboldalon, azon a szakaszon, amit a „Sziklás-hegységen kívüli legkeményebb tíz mérföldnek” neveznek. Amikor visszatértünk az ösvény kiindulópontjához, patkók dobogását hallottuk a hátunk mögül. Félreálltunk. A fák közül a két férfi tört elő, ezúttal lóháton. Mögöttük az ostoros nő szamáron. Még soha életemben nem láttam senkit szamárháton – legalábbis senkit, aki nem Szűz Máriát vagy egy mexikói banditát alakított volna –, ezért aztán a csapattal szembeni fenntartásaim ellenére köré gyűltünk, hogy közelebbről is szemügyre vegyük.

– Ez a szamár töri a seggem – kiáltott fel az ostoros nő, majd leszállt a nyeregből, és rácsapott a fenekére. – Kivan az alfelem. – A gyerekeket teljesen elbűvölte a csacsi, én pedig, el kell ismernem, megnyerőnek találtam az ostoros nőt, nemcsak a fenekével való viccelődés miatt, hanem azért is, mert még mielőtt a saját nevét megmondta volna, bemutatta nekünk Muffint, majd fölé hajolt, és egy maréknyi csemegét tömött a szégyellős kis jószág szájába. – Ügyes kislány! – dicsérte.

– Tanya vagyok – fordult végül felénk, hogy maga is bemutatkozzon. A két férfi egyike a férje, Scott volt, a másik pedig lovasbemutatós partnerük, Paul. Tanya és Scott akkoriban telepedtek át ide a megyén kívülről, amikor először pillantottam meg őket. Egy kis farmot vásároltak, mely még a miénknél is eldugottabb helyen volt. Paul mérnökként dolgozott háromórányi autóútra innen, de szinte minden hétvégén eljött, hogy meglátogassa Scottot és Tanyát, és hogy eddzen a lovával. Egyiküknek sem volt gyereke, ehelyett idejüket a fogathajtás művészetének szentelték, illetve Tanyát emellett szinte az összes létező élőlény is érdekelte. Tanya egy rendes, de hűvös brit házaspár örökbe fogadott gyermeke volt, és már korán rájött, hogy az állatok azok az élőlények, akikkel szemben nem kell visszafognia a természetéből fakadóan túlcsorduló érzelmeit. A kutyák nem merevednek meg, ha megölelik őket, a lovak minden esetben ugyanolyan szeretettel és odaadással vannak gazdáik iránt, valahányszor csak lecsutakolják őket. Szerencsére a szülei mindent megadtak neki, tizenegy évesen Tanyának már saját lova volt, később pedig lótudományokat és állatorvoslást tanult.

Ekkor már idiótának tartottam magam, amiért olyan sokáig kerültem Tanyát és társait. Leginkább azért, mert szórakoztatók voltak, de részben (na jó, ugyanannyira) azért is, mert Muffin igazi sztár volt. Közelebbről megnézve a szamarakból csak úgy árad a vonzerő. Persze, nevetségesen néznek ki zömök testükkel, hosszú nyuszifüleikkel, de mindez csak még kedvesebbé teszi latin szeretőkére emlékeztető mélybarna szemüket. Miközben beszélgettünk, a lovak járkáltak vagy a földet kaparták patáikkal, Muffin azonban csendben állt egy helyben, és csak nézett ránk, mintha igazán, teljes szívből csatlakozni akarna. Vagy legalább kicsalni tőlünk pár müzliszeletet. Mindannyian szomorúak voltunk, amikor Tanya és társai beterelték az állatokat a lószállító utánfutóba, és útnak indultak.

A hazafelé tartó úton a kocsiban Mika, a lányok és közöttem olyan beszélgetés vette kezdetét, amelyben az az élvezetes, hogy az ember úgy tesz, mintha komoly lenne, holott legbelül tökéletesen tudja, hogy soha nem fog megtörténni. A kisebbik lányom, Sophie lovallta magát bele a leginkább. Kijelentette, semmi mást nem szeretne a tizedik születésnapjára, csak egy olyan csacsit, mint Muffin. Tarthatnánk a ház mögött, s ha kedve szottyanna rá, felnyergelné, és kiügetne vele a kaszálóra. Sőt... Akár suliba is mehetne vele, én meg később elfutnék a sulihoz és hazahoznám a csacsit. Hát persze, miért is ne? Egyszer majd mindenképpen szereznünk kell egy saját szamarat.

Egyszer.

4

Az én munkám

Hihetetlen, hogy életben van – válaszolta egy New York államban birkákat tartó barátom döbbenten, miután elküldtem neki egy fotót Shermanről. – Nála sokkal jobb állapotban lévő állatokat is láttam már elaltatni.

Scott fűrészes műtétje és Tanya szeretetteljes nyírása után a nap további részére magára hagytuk Shermant. Lélegzet-visszafojtva vártuk, vajon elindul-e, de csak állt a kis barna pajtánk falának támaszkodva, lógó fejjel, mint aki a kivégzésére vár. Még most sem tudtuk, hogy fél, fájdalmai vannak, vagy éppen össze van zavarodva.

De már sötétedett, ami rosszat jelentett. Aznap reggel egy másik legelőre hajtottam ki a kis kecske- és birkanyájunkat, azt remélve, hogy Sherman könnyebben megtalálja nálunk a helyét, ha egyedül fedezheti fel új otthonát. De ahogy elkezdett alábukni a nap, a birkák már ott bégettek a kapunál, és szerettek volna bemenni az akoljukba éjszakára. Nem tudtam, hogyan reagálnának rá, ha az udvarukra berontva szembetalálkoznának ezzel az elhanyagolt külsejű teremtéssel, és a testi fenyegetés volt a legutolsó dolog, amire most Shermannek szüksége volt. A jószágaink mind meglehetősen szelídek voltak, de volt egy kosunk és két kecskebakunk, melyek a szó szoros értelmében igazán kemény fejűeknek számítottak. Az újonnan érkezetteket rendszerint úgy fogadták, hogy két lábra álltak, majd megindultak, és addig szaladtak, míg össze nem koccantották vele a fejüket. Nem volt ebben semmi rossz szándék; elég sok ilyen fejelést láttam tőlük, ami alapján rájöttem, hogy ez olyan náluk, mint a pacsizás. De ha játékos gesztus volt is, semmiképpen sem hagyhattam, hogy ma este Sherman közelébe kerüljenek.

Úgy elterelni őket Sherman mellett, hogy egyikük se ugorjon meg, nem tűnt egyszerű feladatnak. Abban reménykedtem, hogy ha megvárom, míg teljesen besötétedik, akkor már annyira igyekezni fognak, hogy tető alá kerüljenek éjszakára, hogy megállás nélkül bekocognak a szamár mellett. Éjszaka aztán hozzászoknak a szagához és (reménykedjünk) reggelre már elfogadják ennek a furcsa új élőlénynek a jelenlétét. Nem volt ez valami nagy terv, de mint kiderült, a kos és a kecskebakok esetében bevált. Amikor kinyitottam a kaput, mindhárman elszáguldottak Sherman mellett az istálló felé. Aztán az egyikük hirtelen megállt. Meresztettem a szemem a sötétben és reménykedtem, hogy nem az, akire gondolok...

De az volt. Lawrence.

Minden problémám, amit megoldottam azzal, hogy megszabadultam Bamboozle-től és Skeedaddle-től, újra a nyakamba szakadt Lawrence-szel. Ma már persze tudom, hogy hibát követtem el, de ugyan ki tett volna másként a helyemben. Egy márciusi szombat reggelen az egyik amish barátunk, Elam farmjára tartottam, hogy visszaadjam neki a kosát, akit azért adott kölcsön, hogy – ahogy az amishok mondják – „felfrissítse” a két nőstény juhunkat. A cserebere gyakorlatát az évek során alakítottuk ki a helyi birkatartókkal, akik minden évben tenyészállatot biztosítottak a számunkra, hogy elkerüljük a beltenyészet kialakulását a nyájban. Elam kosa arról volt híres, hogy ikreket szokott nemzeni, ezért arra számítottunk, hogy pár hónap múlva négy új kisbárány fog ugrándozni a legelőn. Ez pedig azt jelentette, hogy ha Elam eladásra kínálna valamilyen jószágot, legyen az bármilyen elragadó, vissza kell utasítanom, mert nem lesz helyünk több éhes száj számára. Mika a lelkemre is kötötte, hogy csak visszaviszem a kost és már jövök is.

– Abszolút így lesz – helyeseltem.

Mikor megérkeztem, beletelt egy kis időbe, mire megtaláltam Elamot az istálló hátuljában. Az egyik karám ajtajára szegeződött a tekintete.

– Hát nem gyönyörűek? – kérdezte. – Amikor meghallottam, mik ezek, nem tudtam ellenállni.

Elam rendszeres látogatója volt péntek esténként a lancasteri Green Dragon Farmers Market állatvásárainak, ahonnan mindig nagyszerű fogásokkal tért vissza, például egy katahdin birkával, melyet nem kell nyírni, mert úgy vedlik, mint egy kutya, vagy éppen tennessee-i ájulós kacsákkal, melyek szoborrá merevednek, valahányszor megrémülnek valamitől. Egyszer egy lámát vásárolt, mely úgy viselkedett, mint egy őrzőkutya, és védte a nyájat a ragadozóktól. Ezúttal azonban...

– Ezek gazellák? – tört ki belőlem a kérdés.

– Úgy néznek ki, igaz? – kérdezett vissza Elam. – Ezek valójában oberhaslik. Ez egy alpesi kecskefajta, nagyon ritka errefelé. Híresen jó tejelők, és nagyon könnyű dolgozni velük.

A karámban egy anyakecske volt a kicsinyével. Mindkettőnek csodaszép csokoládébarna szőre volt, furcsán oldalra álló szarvaik, gerincük vonalában pedig egy fekete csík húzódott végig, amitől még nemesebbnek és vadabbnak tűntek, mintha egyenesen az afrikai szavannákról érkeztek volna ide.

– Mi baja a kicsinek? – kérdeztem. Az állat füleinek a felső fele hiányzott, mintha ollóvál vágták volna le.

– Emlékszel arra a pár héttel ezelőtti hidegfrontra? A gazdája szerint késő éjszaka született, és csak reggel vették észre. Az anyja melegen tartotta, de a füle hegye kilógott és egyszerűen lefagyott.

A hazaúton végig azon gondolkodtam, milyen indokokkal álljak elő. „Nézd csak, mit találtam az úton! … Szerintem Elam le akarja vágni őket... Nem, nem vinni fogják a pénzt, hanem hozni.” Már éppen elértem a kocsibehajtót, amikor rájöttem, hogy kezemben tartom a nyerő kártyát, amihez még hazudnom se szükséges: a két barna kecske annyira aranyos volt, hogy a legjobb, amit tehetek, ha meg sem szólalok, amíg Mika rájuk nem néz. A terv szerencsére bevált; a cakkos fülű kicsi annyira elbűvölő volt, hogy egy szempillantás alatt levette a lábáról a feleségemet és a lányainkat, az oberhasli mama pedig rendkívül kedves természetűnek és elképesztően jó tejelőnek bizonyult. De nem vállalhattunk több rizikót; a kicsi bak volt, vagyis hajlamos a rosszalkodásra, és nem akartuk, hogy Bamboozle esetéhez hasonlóan ismét olyan nevet adjunk, ami felélesztheti a jószág belső démonjait. Például Beetlejuice-t vagy McConaughey-t. A legbiztosabbnak a Lawrence név tűnt a Schools of Rock szelíd, kicsit kocka negyedikese után, aki billentyűs hangszeren játszott. Tökéletes. Nem lehet vele gond.

Nem telt bele azonban sok idő, s kezdetüket vették azok a reggelek, amikor hajnali ötkor csikorgó fék zajára ébredtünk, amit egy szomszéd ideges kopogása követett a hátsó ajtónkon, miután kis híján elgázolta az út közepén mászkáló szőrös dilinyóst. Lawrence mindössze pár hét leforgása alatt karcsú, hosszú lábú ifjúvá cseperedett, akinek áramvonalas testét mintha csak futásra és ugrásra teremtették volna.

Az ilyen reggeleken homályos szemmel és elnézést kérően kitámolyogtam, és mezítláb megindultam, hogy visszakergessem Lawrence-t a kerítés mögé. Eleinte a nevét okoltam mindezért – végül is az eredeti Lawrence csatlakozott Jack Black lázadásához, ami után neki és a dobos Spazzy McGeenek is nagyon kinyílt a csipája –, de aztán elolvastam a Modern Farmer-t, ahol az alábbi jó hírre bukkantam az oberhaslikkal kapcsolatban:

A kecskevilág kutyái, csendes és társasági lények.

Aztán meg erre a rosszra:

Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem szeretnének elszökdösni. Erőteljes hátsó lábaikkal az oberhaslik könnyen átugranak egy kerítés felett, de akár egy autó tetejére is felszökkennek.

Más szavakkal, Lawrence-nek a génjeibe van kódolva, hogy kikövetelje a szeretgetést, és hogy áthágjon bármin, ami ennek útjába próbál állni. Zivatarok idején sokszor riadtunk meg, amikor váratlanul dörömbölni kezdtek az ajtón, de aztán rájöttünk, hogy csak Lawrence az, aki magányosnak érzi magát, és be akar jönni hozzánk. Szerencsére lélegzetvételnyi szünethez jutottunk, amikor legjobb amish barátaink, Katie és Amos azzal az ötlettel álltak elő, hogy elvinnék Lawrence-t pároztatni az ő búr kecskéikkel, hogy barátságos, jó húsú, jól tejelő szupernyájat hozzanak létre.