A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: Say You’ll Remember Me, 2025

Fordította: Presér Ágnes

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Barátnak tartalak (Családi állapot: bonyolult), 2020

A póráz két végén, 2020

Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne merj szeretni, 2021

Van helyem a világodban?, 2022

Tőlem, szeretettel, 2023

Átkozottul szeretlek, 2024

Copyright © 2025 by Abby Jimenez

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Sarah Congdon tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-91-5

A SZERZŐ JEGYZETE

Bár a könyveim mind romkom jellegűek, mégis van néhány olyan téma ebben a történetben, amely egyes olvasók számára felkavaró lehet. Ha úgy érzed, hogy az ezekre vonatkozó figyelmeztetések spoilerek, és nincs rájuk szükséged, kérlek, hagyd ki a következő bekezdést, és vágj bele a történetbe.

Ez a könyv részletes leírásokat tartalmaz egy előrehaladott demenciában szenvedő személyről. Van benne szó egy mellékszereplő hűtlen házastársáról, múltbeli gyermekbántalmazásról, mind fizikai, mind érzelmi formában. Említést tesz állatok bántalmazásáról, velük szembeni kegyetlenségről, elhanyagolásról és halálukról. Van egy jelenet, ahol egy kutya veszélyben van. (A kutya nem hal meg. A főszereplő kutyája SOHA nem fog meghalni.) Egy szívbeteg mellékszereplő hirtelen meghal a színfalak mögött.

Liliának.
Soha nem fogunk elfelejteni.

1

XAVIER

– Hogy mit akar, mit tegyek?! – kérdeztem.

A középkorú nő a vizsgálóasztal másik oldalán állt, a kutyája köztünk. A négylábú felváltva nézett hol egyikünkre, hol másikunkra, mintha értené a beszélgetést. Az ő érdekében őszintén reméltem, hogy fel sem fogta.

– Azt akarom, hogy altassa el – mondta a nő.

– De egészséges – válaszoltam.

– Tudom – jelentette ki, és reménytelen arccal nézett rá. – Édesanyám nagyon vigyázott rá, mielőtt meghalt.

– Akkor miért?

Drámaian felsóhajtott.

– Mert anyu ezt akarta. Nem akarta, hogy a kutyának nélküle kelljen leélnie a hátralévő életét. Túlságosan hiányozna neki.

– Kötődhet valaki máshoz.

A nő megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Túl öreg már.

– Csak négyéves.

Úgy nézett a szemembe, mintha egy lejárt kupon elfogadása miatt akart volna vitatkozni velem.

– Nézze – mondta –, őszinte leszek. Az, hogy idejöttem, kompromisszum volt. A férjem ki akarta vinni az erdőbe és lelőni, hogy megspóroljuk a háromszáz dollárt. Mondtam neki, hogy ez nem humánus, és hogy anya azt akarná, hogy békésen távozzon, úgyhogy itt vagyunk. De ha maga nem teszi meg, majd megteszi ő – pedig nem túl jó lövész. Lehet, hogy többszöri próbálkozásra lesz szükség.

Értetlenül bámultam rá. Ezért utáltam az embereket. Ők voltak a legrosszabb állatok a bolygón.

A kutya szomorú szemmel nézett fel rám.

– Az altatás négyszázba kerül – mondtam érzelemmentes hangon.

Pedig nem annyi volt. Háromszázba került. Mindenkinek, kivéve őt.

Beleegyezett a költségekbe, én pedig fogtam a kutyát, és megtettem, amit meg kellett tennem. Egy órával később már a hátsó szobában ültem, és a látogatásról készítettem feljegyzéseket, a szokásosnál is ingerültebben a történtek miatt.

Tina, az egyik asszisztensem állt ott, és karba font kézzel bámult rám.

– Mi van? – vakkantottam anélkül, hogy felnéztem volna.

– Tudod te azt.

Vetettem rá egy pillantást.

– Mit adjak neki, amikor visszajön a hamvakért? – kérdezte a fejét csóválva.

– Van kandallód? – kérdeztem.

– Nincs.

– Faszenes grillsütőd?

Elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Azt hiszem, gázzal működik.

Maggie, a másik asszisztensem kinyitotta a szekrényt, és elrakott egy aktát.

– Nem mi hamvasztottuk el azt a mentőkutyát, amelyik nem élte túl? A bernáthegyi keveréket? – jegyezte meg. – Odaadhatnánk neki.

– Rendben – mondtam. – De csak a felét adjátok oda. Túl sok lenne.

Tina megvakargatta a cseppet sem halott kutya állát.

– Mi lesz a neve? – kérdezte.

– Fogalmam sincs – motyogtam, és felálltam.

Megfájdult a fejem. Összeszorítottam a fogamat.

– Szeretném, ha levágnád a szőrét – mondtam. – Csinálj neki egy schnauzer fazont, vagy valami ilyesmit. Hogy máshogy nézzen ki.

– De olyan aranyosan bolyhos! – mondta Tina.

Szúrós pillantást vetettem mindkettejükre.

– Azt hiszem, nem kell emlékeztetnem titeket, hogy azért, amit most tettem, elveszíthetem az engedélyemet.

Tina csodálattal nézett rám.

– Tudjuk. Olyan hős vagy! – Maggie az ajkába harapott, és bólogatott.

Rám mosolyogtak. Valósággal ragyogtak. Ettől még ingerültebb lettem.

– Ne fényképezzétek le ezt a kutyát – mondtam. – Semmi közösségi média. Ne szólítsátok a nevén. Senkinek egy szót sem szólunk erről.

– Magunkkal visszük a sírba – mondta Tina, a mellkasára szorítva a kezét.

– Hazudnék érted a bíróságon – mondta Maggie. – Kezem a Biblián, meg minden.

Tina nyomatékosan bólintott.

– Tudom, hogy nem szívesen hallod – mondta Maggie. – De valóban te vagy az egyik legjobb ember, akit ismerek, dr. Rush. Megtiszteltetés neked dolgozni.

A bók hallatán elkomorultam. Nem szerettem a hízelgést vagy a dicséretet.

A kutyákat viszont szerettem. Minden állatot szerettem, de a kutyákat különösen. Nem érdemeltük meg őket – és egyesek még kevésbé érdemelték meg őket, mint mások.

– Van még egy beteged a hatos szobában – mondta Maggie. – És isten áldjon meg, dr. Rush!

Még egy rosszalló pillantást vetettem rá, aztán megragadtam a tabletet, amit a kezembe adott, miközben kisétáltam. Utánam mosolyogtak.

Soha nem mondanák el senkinek. Az életemet – vagy ebben az esetben az engedélyemet – is rábíztam volna a csapatomra. De nem volt szükségem arra, hogy ennyien hízelegjenek nekem.

Besétáltam a hatos szobába, és elolvastam a kórlapot. A beteg egy kidobott cica volt, akit néhány órával korábban találtak egy farakásban.

– Dr. Rush vagyok – motyogtam, és anélkül léptem be, hogy felnéztem volna.

A mosdókagylóhoz mentem kezet mosni. Elzártam a vizet, fogtam egy papírtörlőt, és megfordultam, hogy ránézzek az ott ülő nőre. Azonnal megdöbbentem, amikor megláttam őt.

Gyönyörű volt. Korombeli, talán huszonnyolc-huszonkilenc éves lehetett.

Hosszú fekete haj, barna szem. Gömbölyded testalkat.

A cica a melltartójában volt. A dekoltázsában aludt, az álla a pólója V nyakában egyensúlyozott.

– Helló, doki! – mondta, miközben felállt. – Várjon, hadd fogjam meg. Azt hiszem, ő egy kislány. Nem igazán értek a kis cicarészek megnézéséhez.

Kihúzta a fehér-barna bolyhos labdát, és letette a köztünk lévő asztalra. Dorombolt.

Valószínűleg én is dorombolnék, ha ott lettem volna, ahol ő. Megköszörültem a torkomat, és elkezdtem a vizsgálatot.

– Körülbelül öthetes – mondtam halkan.

A cica ínye rendben lévőnek és rózsaszínűnek tűnt, a szeme tisztán csillogott. Kis súlyú volt. Bolhátlan. Belenéztem a fülébe. Atkákat láttam, de nem volt vészes. Megtapogattam a hasát. Meghajlítottam a lábait, és végigfuttattam az ujjaimat a gerincén, hogy megnézzem, nincs-e valami rendellenesség.

A nő figyelt engem. Nem tudtam megmagyarázni, hogy miért, de feszélyezett.

Semmi sem szokott feszélyezni. De a figyelő tekintete valamiért elgondolkodtatott: vajon borotválkoztam ma reggel?

Éreztem a cica szagát. Olyan illata volt, mint neki. Mint a virágoknak.

– Megtartja? – kérdeztem.

A vizsgálóasztalra támaszkodott.

– Azt gondoltam, igen. Az ember nem utasítja vissza a Macskaelosztó Rendszert.

Az ajkam széle megrándult.

– Körülnézett? – érdeklődtem, miközben a cica tüdejét hallgattam. – Meggyőződött róla, hogy nincsenek többen?

– Igen. Csak ez az egy volt ott. – Sűrű szempilláin keresztül rám nézett, és elmosolyodott.

A szívem megdobbant. Istenem, ez a nő gyönyörű! Igyekeztem úgy tenni, mintha észre sem venném.

A nyakamba akasztottam a sztetoszkópomat, és elindultam, hogy megmérjem a cica testhőjét, miközben próbáltam úgy tenni, mintha nem hatna rám, hogy néz engem.

Amikor felemeltem a macska farkát, megdermedtem.

A nőre emeltem a tekintetem, ő pedig visszanézett rám.

– Mi az?

– Szeretném megnézni ultrahanggal.

Fél órával később elkészültek a felvételek, és közölnöm kellett a rossz hírt.

– A cicának veleszületett betegsége van – mondtam. – Úgy hívják, atresia ani. Ilyenkor a végbél és a végbélnyílás nem fejlődik ki teljesen.

Rám pislogott, aztán a cicára, aki visszatért a nő pólójába.

– Elnézést, miről is beszélünk?

– Nem működőképes a végbélnyílása vagyis a végbele.

A nő bámult.

– Azt mondja, hogy ennek a cicának nincs segglyuka?

– Pontosan ezt mondom.

Kihúzta a cicát a melltartójából, és felemelte a farkát. A szeme tágra nyílt. Egy kis húsos, kopasz folt volt ott, ahol a végbélnyílásnak kellene lennie, de csak alig egy tűhegynyi nyílás. Könnyű volt nem észrevenni, ha az ember nem pont ezt nézte.

– De… de kakil – felelte. – Használta az almot.

– Kialakult nála egy végbélsipoly. A székletét a hüvelyén keresztül üríti. Gyomorparazitái vannak, ezért a széklete vizes. Valószínűleg ez az egyetlen oka, hogy ilyen sokáig életben maradt. Van egy műtét, amivel ezt helyre lehet hozni. Én nem vállalom. Egy specialistának, egy szakvizsgázott állatorvosnak kellene megnéznie.

A nő bólintott.

– Oké. Mennyibe kerül? – kérdezte.

– Öt- és tízezer dollár között mozog.

A nőnek tátva maradt a szája.

– Azt javaslom, hogy altassuk el – mondtam.

Egy pillanatig a padlót tanulmányozta, mielőtt visszapillantott rám.

– De… de ő boldog. Ő egy boldog cica. Én nem altatom el.

– Miss… Elnézést, mi is a neve? – kérdeztem.

– Samantha. Diaz.

– Miss Diaz, két lehetőség van. Be fog gyulladni neki, szenvedni fog, és meg fog halni. Vagy elfertőződik, és amiatt fog szenvedni, és meghal. Még a műtéttel együtt is a kilátások a legjobb esetben is bizonytalanok. Éjjel-nappal ápolásra lesz szüksége, amíg felépül…

– Otthonról dolgozom. Meg tudom oldani.

– Gyakran további komplikációk lépnek fel, amelyek további befektetést igényelnek. Ha nem tudja vagy nem akarja elvégeztetni a sebészeti beavatkozást, akkor erősen ajánlom az altatást.

A nő a melléhez szorította a cicát.

– Képtelen vagyok rá.

– Szóval szeretné, ha beajánlanám a sebészhez?

– Nincs ennyi pénzem. Van olyan állatmenhely, amelyik tudna segíteni?

– Kiscicaszezon van – mondtam. – Az állatmentők el vannak havazva. És száz cicát is meg tudnának menteni azzal a pénzzel, amennyiből ezt az egyet talán megmenthetik. Felkereshet néhányat, és megkérdezheti, de szerintem nem valószínű, hogy tudnának segíteni. Azt javaslom, altassuk el – ismételtem meg. – Azonnal. Még mielőtt fájdalmai lennének. Van még kérdése? Ha nincs, akkor adhatok egy kis időt, hogy elbúcsúzzon.

Rám meredt.

– Nem fogom elaltatni ezt a macskát.

Talán túlzás volt a reflexszerű bosszúság, amit éreztem. Talán csak egy nehéz nap vége volt egy nagyon hosszú hét végén, és már így is frusztrált voltam a korábbi kutyás helyzet miatt, de nem tudtam visszafogni az ingerültségemet.

Keresztbe tettem a karomat.

– Miért jött ide és kérte ki a szakvéleményemet, ha nem áll szándékában megfogadni a tanácsomat?

Rám pislogott.

– Biztos van más lehetőség is…

– Nincs. Szóval, mi a terve?

– Én… nem tudom…

– Szóval akkor a szenvedés. Értem. – Rám bámult. Nem törődtem vele.

Láttam már minden létező gonoszságot besétálni ezen az ajtón, de legfőképp belefáradtam az önzésbe és az általános ostobaságba, aminek nap mint nap szemtanúja voltam. Azokat az állatokat, amelyeknek élniük kellene, el akarják altatni, azokat, amelyek szenvedni fognak, életben akarják tartani. Elhanyagolják és bántalmazzák őket, nem ivartalanítanak, így a menhelyek túlzsúfoltak, kidobják őket, belefáradnak a felelősségbe, aztán megszabadulnak tőlük. A jó szándékú hülyeség attól még hülyeség marad. Ez a nő meg akarta hosszabbítani ennek az állatnak a szenvedését. Gyűlöltem ezt, és valamiért azt is gyűlöltem, hogy emiatt romlott a róla alkotott véleményem. Azt hiszem, mind közül ez zavart a legjobban.

– Még valami? – kérdeztem. – Vagy végeztünk?

A szeme villogott.

– Mondták már magának, hogy dolgoznia kellene az ügyfelekkel való kommunikációján?

– Ami azt illeti, igen – mondtam. Ellöktem magam a vizsgálóasztaltól. – Szóljon, ha már nem eszik, ha felfúvódik a gyomra, és eléggé szenved ahhoz, hogy meghozza a nehéz döntéseket, amelyek az állattartással járnak.

Kisétáltam. Követett.

– Miből gondolja, hogy nem tudom összegyűjteni ezt a pénzt adományokból? – mondta a hátamnak.

Fintorogtam.

– Az emberi természetben bízik? – kérdeztem, és az irodába menet átadtam a táblagépet a tágra nyílt szemű Maggie-nek.

– Az emberek eredendően jók – mondta a hátam mögött. – Segíteni akarnak.

Megfordultam, és rámeredtem

– Az emberek eredendően seggfejek.

– Igen? – kérdezett vissza. – Hát, maga is az.

Ott állt, rózsaszín arccal, a cica feje kilógott a dekoltázsából. Szexi.

Nem tudom, miért pont ez jutott eszembe ebben a pillanatban, de a szexi volt minden, amit fel tudtam dolgozni.

– Ez jogos – mondtam.

Bementem az irodámba, és becsuktam magam mögött az ajtót.

2

SAMANTHA

– Te tényleg megcsináltad! – mondta Jeneva.

– Semmi sem motivál jobban, mint amikor azt mondják nekem, hogy nem tudok megcsinálni valamit.

A nővérem kuncogott.

Ez négy nappal a dr. Seggfejnél tett látogatás után történt. A GoFundMe oldalon majdnem kilencezer dollár gyűlt össze.

Poppy a nappalimban játszott a csörgő macskagolyóval, amit tőlem kapott. Megcsapkodta, aztán végigkergette a padlón, és ráugrott. A kanapé felé menet rámosolyogtam.

– Tudtad, hogy ilyen gyorsan össze fog jönni? – kérdezte Jeneva.

Megvontam a vállamat.

– Hát, nem lehettem biztos benne. De valahogy mégis. Cuki, bajba jutott kisállat, egyértelmű felhívás a cselekvésre, frappáns szlogen.

– A „Popsit Poppynak” tényleg zseniális…

– Ez a munkám. – A kanapéra huppantam a jegeskávémmal.

– Remélem, látni fogja – mondta.

– Én is remélem. A pöcs. És tudod, mi a legrosszabb?

– Mi?

– Hogy komolyan irtó dögös. Amikor gonoszkodott velem, még dögösebb lett. Miért vagyok ilyen hülye?

Jeneva összekoccantotta az edényeket.

– Lecsillagoztad az értékelését?

Egy takarót húztam az ölembe.

– Á, dehogy! Őszintén szólva azért választottam őt, mert olyan jó értékelései voltak. A vélemények tulajdonképpen figyelmeztetnek, hogy egy mogorva zseni, valami rosszkedvű állatsuttogó, vagy ilyesmi.

– Szeretjük a dulifulikat – mondta szórakozottan.

– Tudod, értettem, hogy mit akart, csak nem kellett volna gorombáskodnia. Sosem értem, miért mogorvák a fehér férfiak. Mintha patriarchátusban élnénk. Ők a legkiváltságosabb csoport a földön. Nem kell Rozsomákként a kulcsukat az ujjaik közé szorítva elmenniük a kocsijukig, és maguk rendelkeznek a testük fölött: akkor meg miért ilyen rosszkedvűek?

– Hogy nézett ki? – kérdezte Jeneva.

– Mintha maga Rhysand öltött volna testet az Acotar-sorozatból – feleltem, a fogaim közé fogva a szívószálat.

– Ne már…

– Esküszöm. Várj, rákeresek a Google-ön, hátha találok róla képet.

Kihangosítottam a telefont, és beírtam a keresőbe, hogy Xavier Rush állatorvos, majd rányomtam a Képek gombra.

Az Amerikai Állatorvosok Szövetségének honlapján felugrott egy kép róla, amint egy díjat tart a kezében. Tavaly kapta meg az elismerést valami gigantikus mennyiségű önkéntes óráért, amit mentett állatok kezelésével töltött.

Ingerültnek tűnt, mintha nem is akart volna ott lenni. Jóképű, de határozottan csapdában érezte magát.

– Tessék – mondtam, és küldtem neki egy képernyőképet.

Belekortyoltam a kávémba, amíg vártam, hogy megnézze.

– Ó, igen… – mondta.

– Komoly lehetőség rejlene benne, ha csináltatna magának denevérszárnyat meg tetoválást halloweenre – kuncogtam.

– Szerinted szokott mosolyogni legalább a kutyákra?

– Valószínűleg nem.

– Az a mérgező ötletem támadt, hogy meg tudnám változtatni – állapította meg Jeneva.

– Ha-ha! Az én mérgező gondolatom, hogy nem számít, meg tudom-e változtatni.

Nevetett.

Hallottam, ahogy anya belép a szobába mögöttünk.

– Add át neki üdvözletemet – mondtam.

– Samantha üdvözöl.

– Ki? – hallottam anyát.

– Samantha – ismételte Jeneva.

Csend következett. Anya nem viszonozta a köszönést.

Poppyra bámultam, miközben próbáltam lecsendesíteni az érzéseimet ezzel kapcsolatban.

– Hogy van? – kérdeztem.

– Jól. – Aztán anyához beszélt: – Csinálok neked vacsorát. Tésztát fogunk enni. Nem, nem kell segítened, majd én megcsinálom.

A kanapé alá nyúltam, és elővettem a laptopomat, hogy megnézzem a Poppy-alapot. Ez volt a héten a boldogsághormonom legfőbb forrása. Illetve a cica is. De a GoFundMe több szempontból is a sikert jelentette: azt, hogy megmenthetem a kicsikémet, megerősítette az emberiségbe vetett, amúgy is szilárd hitemet, és azt, hogy dr. Seggfej tévedett, ami ugyan kicsinyes öröm, de mégis jóleső.

Az oldal betöltődött, én pedig elmosolyodtam. Már majdnem tízezer. Elég közel voltam ahhoz, hogy nyugodtan betervezzem a műtétet. És épp időben. Hat hét múlva Kaliforniába készültem, és Poppyt magammal kellett vinnem, úgyhogy minél hamarabb gyógyulni kezd, annál jobb.

– Már alig várom, hogy láthasd a házat – mondta Jeneva.

– Rengeteg javítást végeztünk.

Megint hallottam anyát.

– Tésztát eszünk, anya – mondta Jeneva. – Igen, csinálok vacsorát. Nem, csak ülj le, nem kell segítened, majd én megcsinálom.

Elvettem a telefont a számtól, mintha hallaná az arckifejezésemet. Aztán ahelyett, hogy hagytam volna, hogy a torkom összeszoruljon, megnyomtam a frissítést az adományok oldalán.

Valaki épp most adományozott ötszáz dollárt.

Felültem.

A legtöbben huszonötöt adtak. Talán ötvenet. Kaptam egy maréknyi százdolláros adományt is. De ekkora összegűt még nem. Ránéztem a névre, és elkerekedett a szemem.

Jeneva biztosan hallotta a zihálást.

– Mi történt? – kérdezte.

– A morcos állatorvos – lihegtem. – Most adományozott nekem egy valag pénzt.

– Tényleg?

– Igen!

Elolvastam a hozzá tartozó üzenetet. A három kedvenc szavamból állt: Magának volt igaza.

3

XAVIER

– Ez szörnyen néz ki! – mondtam.

Tina megvonta a vállát.

– Te mondtad, hogy változtassam meg a kinézetét. Másképp néz ki.

A kutyám a valaha látott leghülyébb frizurával mosolygott rám. Olyan szakálla volt, mint egy schnauzernek, és olyan borotvált lába, mint egy uszkárnak. Zavarba jönne, ha érdekelné.

Kifújtam a levegőt. Végül is, a csúnya jobb volt, mint a halott.

– Még mindig nincs neve? – érdeklődött Tina.

– Nem. Várom, hogy valami megszólítson – mondtam.

Már több mint egy hónap telt el a „halála” óta. A hölgy már hetekkel ezelőtt bejött és elvitte a bernáthegyihamvakat. Úgy gondoltam, nem lesz oka visszajönni a klinikára, ezért bevittem a kutyát a munkahelyemre, hogy ne legyen egyedül otthon. Ez azt jelentette, hogy most, hogy kimozdult, le kellett vágni a szőrét – és új névre volt szüksége. Egész idő alatt a régi nevén szólítottam, de ez nem működik, ha nyilvánosan akarok vele megjelenni.

– Akkor biztosan megtartod? – kérdezte Tina.

– Azt hiszem, igen. Nem tehetem fel egy gazdikereső oldalra.

– Egyik barátod sem fogadhatja be?

– Nem.

Megvakarta a kutya füle mögött.

– Ez egy jó kutya.

– Mind az – morogtam.

A gyomrom korgott. Az órámra néztem. Két óra. Megint végigdolgoztam az ebédidőt.

Én voltam az egyetlen orvos a rendelőmben. Ha egy betegnek sürgős ellátásra volt szüksége, nem szerettem a sürgősségi állatorvoshoz küldeni, ha nem volt muszáj. Ez azt jelentette, hogy nem mindig maradt pihenőidőm – sőt, a legtöbb nap nem is volt.

Tina biztosan olvasott a gondolataimban.

– Hoztunk neked csirkés enchiladát. A hűtőbe tettük.

– Köszi! – feleltem.

Mindig etettek engem. Olyan gyakran előfordult, hogy már kezdtem fizetni nekik a bevásárlásért.

Kinyitottam a laptopot, hogy válaszoljak az e-mailekre, miközben a kutyám a combomra támasztotta az állát.

– Szóval elmész ma este Chrisszel arra a dologra, ugye? – jelent meg Tina feje az ajtóban.

– Ez a terv – mondtam, és nem néztem fel rá.

– Még mindig szingli?

– Amennyire tudom. – Chris, Mike, Jesse, Becca – ők voltak a legjobb barátaim, gyakorlatilag a családom.

– Megkérdezhetnéd tőle, hogy akar-e megismerkedni a húgommal – mondta. – Most szakított azzal az ifivezetővel.

– Chris túl elfoglalt a randizáshoz – jegyeztem meg, miközben átfutottam egy e-mailt egy oltóklinikáról mentett állatok számára. – Én pedig túl elfoglalt vagyok ahhoz, hogy belekeveredjek.

– És mi van Mike-kal? – kérdezősködött tovább zavartalanul. – Bár lehet, hogy túl izmos… Nem biztos, hogy bejönne neki. Kár, hogy Jesse nem egyedülálló, ő tökéletes lenne. Mindketten a pénzügyi területen dolgoznak, tudod? De Chris gyógyszerész, az is nagyon jó. Ráadásul szeret olvasni, ahogy a testvérem is. Lefogadom, hogy jól kijönnének egymással, meg kellene kérdezned őt.

Nem értettem, hogyan sikerült ezeknek a nőknek ennyi mindent megtudniuk a barátaimról abból a maroknyi alkalomból, amikor bejöttek ide, és abból a kevés információból, amit adtam nekik.

Maggie rontott be az irodába.

– Dr. Rush! – zihált. – Itt van az a hölgy! – suttogta sziszegve.

Rápislogtam.

– Milyen hölgy?

A szeme tágra nyílt.

– A hölgy a hiányzó segglyukas macskával.

Megdermedtem. Samantha.

Miután a múlt hónapban elküldtem az adományt, kaptam egy sablonos köszönő-e-mailt – nem mintha ezen túlmenően bármit is vártam volna. Nem abban a reményben küldtem el, hogy majd jelentkezik, hanem hogy segítsek és bocsánatot kérjek. De annyi idő telt el…

– Mit akar? – kérdeztem.

– Egy vizsgálatot – felelte Maggie. – Azt mondja, hogy repülőgépre száll a macskával, és szüksége van egy egészségügyi bizonyítványra meg nyugtatóra.

Miért jött volna pont hozzám?

Az elmúlt hat hétben az egész találkozást újra és újra lejátszottam a fejemben. Nem tudtam elengedni.

Hülyén viselkedtem. A hozzáállásom szakszerűtlen és indokolatlan volt. A kimerültség és a más emberekkel való küzdelem általános fáradtságának az eredménye, de vezekeltem érte, és általában ez elég volt ahhoz, hogy továbblépjek.

De ezt nem tudtam lerázni magamról, és nem értettem, miért.

Vagy mégis. Pontosan értettem az okát. Miatta volt.

Általában nem zavartak azok a dolgok, amiket az emberek mondtak a személyiségemről. Ridegen viselkedtem. Mindig is így volt. Minden joga megvolt ahhoz, hogy azt mondja, amit mondott, és hogy annak nevezzen, aminek nevezett. Nem is ő volt az első, aki ezt tette. De ettől a nőtől ez valamiért másképp hatott. Zavart, hogy cserben hagytam őt.

Az elmúlt hetekben jobban igyekeztem, hogy gyöngédebb legyek az emberekkel. Mintha valahogy tudná, ha valakivel türelmetlen vagyok, és ez csalódást okozna neki, ami ezer szinten nevetséges, de mégis így tettem.

És most itt volt.

Kimentem a fürdőszobába, hogy megnézzem a hajamat. Aztán dühös lettem magamra, hiszen nem azért volt itt, hogy engem lásson, hanem azért, hogy vizsgáljam meg a macskáját. Kijöttem, és egyenesen az előtérbe mentem, hogy túl legyek rajta, aztán azonnal visszafordultam.

– Melyik szobában van?

Maggie már várt rám.

– A kettesben. – Elindultam. Aztán visszafordultam. – Tablet – magyaráztam.

Maggie mosolyogva várt, és úgy tartotta a kezében, mintha tudta volna, hogy visszajövök érte. Összehúztam a szememet, elvettem tőle, és elindultam. Megint.

Amikor kinyitottam a kettes szoba ajtaját, Samantha ugyanott állt, mint legutóbb, macskával a felsőjében.

– Jó napot, dr. Rush! – köszönt kényszeredett mosollyal. Gyönyörű volt. Még szebb, mint a múltkor.

– Miss Diaz – mondtam halkan.

A mosdókagylóhoz mentem kezet mosni, főleg azért, hogy időt nyerjek magamnak, mielőtt beszélnem kell vele.

Amikor visszafordultam, rám mosolygott.

– Ugye szeretné látni a cicám segglyukát?

Felhorkantam. Aztán kiegyenesedtem, és a szemetesbe dobtam a papírtörlőt.

– Valóban szeretném látni.

Kihúzta a cicát a dekoltázsából, és átnyújtotta nekem.

Letettem a vizsgálóasztalra, és felemeltem a farkát. Aztán felhúztam a szemöldökömet.

– Ez kiválóan néz ki.

– Ugye? – elvigyorodott.

Nagyon igyekeznem kellett, hogy rezzenéstelen maradjon az arcom.

– A sebész azt mondta, hogy a deformitás sokkal kisebb, mint gondoltuk – mondta, miközben figyelte, ahogy a cicát vizsgálom. – Nagyszerűen átvészelte, nem inkontinens vagy ilyesmi.

– A székletürítése normális? – kérdeztem, megtapogatva a hasát.

– Igen.

– Naponta hányszor?

– Kettő-három – válaszolta.

– Hogy néz ki?

– Hoztam magának egy képet, mert tudtam, hogy látni akarja majd.

Elővette a telefonját, feloldotta, majd felém nyújtotta. Elismerően bólintottam.

– Tökéletes.

Éreztem, hogy engem néz, miközben a cica fogait és szemét ellenőrzöm. A macskának megint olyan illata volt, mint a parfümjének. Megint tetszett.

Visszatette a telefonját a táskájába, és a falnak dőlt.

– Egyébként elfogadom a bocsánatkérését – mondta.

Felnéztem rá.

– Tévedtem. Be tudom ismerni, ha tévedtem. Alábecsültem az internet népét.

– Nem, maga engem becsült alá, és azt, hogy milyen vicces tudok lenni, ami még rosszabb.

Egy apró mosolyt csalt ki belőlem.

Elővettem a sztetoszkópomat, és meghallgattam a macska szívét és tüdejét.

– Több pénzt gyűjtött, mint amennyire szüksége volt – mondtam. – Mit csinált a maradékkal?

– Az egészet a Pindur Kandúr Brigádnak adományoztam.

A nyakam köré tekertem a sztetoszkópot. Ez tetszett.

– Szerintem jó állapotban van – állapítottam meg. – Engedélyezhetem neki a repülést. Adok magának valamit az útra.

– Köszönöm!

Aztán várt, és kérdő pillantást vetett rám. Szóval feltettem a kérdést:

– Lenne kedve velem randizni?

– Természetesen – mondta gondolkodás nélkül. – De ma este kell elvinnie valahova. Holnap elutazom.

– Felvegyem vagy találkozunk valahol? – kérdeztem.

– Jöjjön értem.

– Fél hét?

– Jól hangzik – mondta. – A számom ott van Poppy kórlapján.

Átadtam neki a cicát, elvettem a légitársaság egészségügyi bizonyítványát, amit magával hozott, hogy kitöltsem, és kimentem.

Megláttam Tinát.

– Szüksége van egy gabapentin receptre és az oltások igazolására. Kitöltöm az egészségügyi bizonyítványt, mielőtt elmegyek.

Tinával beszéltem, de közben Samantha számát kerestem a tableten.

– Ó, istenem, mosolyog! – mondta Tina.

– Micsoda? – kaptam fel a fejemet.

Tágra nyílt szemmel nézett rám.

– Te mosolyogsz.

– Tényleg mosolyog! – maradt tátva Maggie szája is. – Miatta? Tetszik neked?

Nem jutottam szóhoz. Tina levegő után kapkodott, és ugrálni kezdett.

– Tetszik neki!

– Hagyd abba! Nem, nem tetszik.

Maggie körkörös mozdulatot tett az ujjával.

– De igeeen! Látszik rajtad.

Mindkettőjükre szigorú szemeket meresztettem. Aztán az irodám felé fordultam, és becsuktam az ajtót. Megálltam az íróasztalom előtt, és kezemmel megtöröltem a számat.

Rosszul éreztem magam, amiért azt mondtam, hogy nem kedvelem őt. Nem is volt igaz. Visszamentem.

– Tényleg kedvelem őt. Ma este randizni fogunk. Nem akarok többet beszélni róla, nem nagy ügy.

Úgy látszik, nagy ügy volt. Sikongatni kezdtek.

– Ez nem az első randim – mondtam védekezően.

– Ó, tudjuk – mondta Maggie sugárzóan. – De ez most más.

– Miért?

– Seggfejnek nevezett téged.

Felhorkantam.

– Normális esetben azt mondanám, hogy ne légy ilyen ijesztő és komoly, de szerintem neki ez bejön – mondta Tina.

– Köszönöm, de nincs szükségem a tanácsodra. Éppenséggel számomra nem nehéz olyan embereket találni, akik szívesen randiznak velem.

Valóban nem volt az. Nem tudom, miért voltak olyan izgatottak.

– A nők, akikkel randizol, mindig ugyanolyan típusúak – jegyezte meg Maggie.

– Valóban? – kérdeztem szórakozottan.

– A barátnőid mindig A típusú személyiséggel rendelkeznek – magyarázta. – Mind a Borostyán Liga diplomásai, tökéletes öltözékkel és nulla humorérzékkel. Te erős vagy és elmélkedő, ők pedig mindig dühösek és dühösen írnak üzeneteket a telefonjukba, mert cégvezetők vagy ügyvédek vagy valami ilyesmi, szuper feszes konttyal…

– Igen! A konty! – replikázott Tina. – Mindig kontyuk van!

– A legutóbbi nem viselt kontyot – mondtam bosszúsan.

– Nem. De kontyos aurája volt – tromfolt rá Tina.

– Szükséged van valakire, aki vitatkozik veled – mondta Maggie. – És ellazít.

– Valakire, aki kedves, de nem túlságosan – mondta Tina. – Te túl ijesztő vagy egy nagyon kedves nőhöz.

– Nem vagyok ijesztő – fintorogtam.

Mindkét nő amolyan ha te azt tudnád, édes szívem arccal nézett rám.

– Nem mosolyogsz túl sokat, szivi – mondta Maggie.

– Ráadásul nagyon magas vagy – tette hozzá Tina. – Nem ráncolhatod a homlokodat úgy, hogy közben magas is vagy. Az félelmetes.

– Hová viszed? – érdeklődött Maggie.

– Valami zsúfolt helyre – javasolta Tina. – Túl magas vagy és ráncolod a homlokodat: nem viheted az első randin egy félreeső helyre.

Rávillantottam a tekintetemet.

– Tényleg ekkora gondot jelent az arcom?

Mindketten a fogukon keresztül szűrték ki a levegőt.

– Valahogy úgy. Vagyis amúgy rendben van. Egy romantikus regényben alfahím vámpír lennél – fogalmazott Tina tárgyilagosan. – Ez tényleg jó.

– Inkább egy vérfarkas – javította ki Maggie. – Mivel olyan morgós.

– Egy vérfarkas – mondtam faarccal.

– Nem… – Tina ezt Maggie-nek mondta, nem nekem. Drámai szünetet tartott. – Inkább Rhysand.

Maggie felszisszent.

– Yessss! Mert ő olyan hideg, jóképű és veszélyes kinézetű.

– Még hasonlít is rá. Nem olyan, mintha Rhys lenne emberi alakban? – kérdezte Tina.

– Ó, istenem, de, teljesen! – válaszolta Maggie.

Folytatták a mondókájukat, én pedig rendkívül unottan figyeltem őket.

– Amíg ti ketten kitaláljátok, melyik kitalált szörnyeteg vagyok, addig én visszamegyek dolgozni. – Szúrós pillantást vetettem rájuk. – Jó lenne, ha valamikor ti is folytatnátok a munkát.

Tovább trécseltek, denevérszárnyú tündéreket emlegettek.

Újra visszavonultam az irodába, mielőtt még több kérdést tehettek volna fel, és kezdtem felülbírálni azt a tervemet, hogy hová vigyem Samanthát.

Nem volt jó ötlet. Később meggondoltam az újabb terveimet.

Általában gyorsan és magabiztosan hoztam döntéseket, és azok rendszerint helyesnek bizonyultak. De most valamiért nem voltam magamban biztos.

Nem tudom, miért, de úgy éreztem, hogy csak egy esélyem lesz Samanthával. A pillanat fontosnak tűnt. Talán azért, mert az egész randi egy második esély volt?

És mit értettek az alatt, hogy nem mosolygok? Én mosolygok.

Az íróasztal fölött felnéztem egy fotóra, amelyet Maggie bekeretezett rólunk hármunkról a klinika két évvel ezelőtti megnyitóján. Életem egyik legboldogabb napja volt.

Oké, talán nem mosolyogtam. Ezen még dolgoznom kell.

Az orromon keresztül fújtam ki a levegőt. Aztán felhívtam Jesse barátnőjét, Beccát. A második csörgésre felvette. Úgy hangzott, mintha egy autósbüfében lenne – egy tompa hang azt mondta neki, hogy húzódjon előre a következő ablakhoz.

– Xavier?

– Szia! Kérdezhetek valamit?

– Igen, mi a helyzet?

– Félelmetes vagyok? – Süket csend következett. – Hahó! – szóltam bele a telefonba.

– Próbálom kitalálni, hogyan fogalmazzak szépen – felelte.

Megdörzsöltem a halántékomat.

– Meglehetősen magas termetű vagy, és nem nagyon mosolyogsz – nyögte ki. – Emiatt morcosnak tűnhetsz. Szerintem valójában egy kicsit mogorva is vagy.

Összeszorítottam a szemem.

– Miért? Randid van, vagy ilyesmi? – kérdezte.

Úgy éreztem magam, mintha egy sötét felhőben lennék.

– Igen.

– Kíváncsi vagy az őszinte véleményemre? – kérdezte. – Az igazán őszintére?

Amikor nem válaszoltam, folytatta:

– Légy önmagad. Ha idáig eljutottál, valószínűleg már van elképzelése arról, hogy milyen vagy. És nem vagy ijesztő, ha egyszer valaki megismer.

– Nagyszerű. Köszi!

– Komolyan mondom. Nem vagy ijesztő. Nem vagy karizmatikus. Vagy sármos, vagy extrovertált, vagy vicces, vagy…

– Oké, értem.

– Nem, hadd fejezzem be. Te más vagy. Megbízható és hűséges. Stabil és szorgalmas és kedves. Mindig helyesen cselekszel, és végtelenül becsületes vagy. Ez az, ami számít.

Kicsit megenyhültem.

– Eddig sosem érdekelt, hogy mit gondolnak rólad mások – mondta. – Fontos randi lehet.

Nem válaszoltam.

– Várj, ki kell fizetnem a kávémat.

– Csak ennyi kellett. Köszönöm a véleményed – mondtam.

– Persze.

– Ne mondd el Mike-nak vagy Chrisnek, hogy felhívtalak – kértem. – Vagy Jesse-nek.

– Oké, nem fogom, ígérem. Csak add meg magad a heves romantikus hős oldaladnak, ami benned van! Öleld magadhoz a benned rejlő Rhysandet!

Naná! Fogalmam sem volt, hogy ez mit jelent. Arra gondoltam, hogy talán rá kéne gugliznom, mivel tíz percen belül másodszor hallottam ezt a nevet.

– Sok szerencsét! – énekelte.

Letettem a telefont, és a falon lévő fényképet bámultam. Nem akartam erőltetni. Önmagam akartam lenni.

És remélhetőleg ez az, ami tetszik neki.