Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

MÁSODIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

HARMADIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bernhard Kellermann

A SCHELLENBERG TESTVÉREK

fordította:
Peterdi István

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-503-7 EPUB
ISBN 978-963-559-504-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1925

a mű eredeti címe:
Die Brüder Schellenberg

az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Pierre-Auguste Renoir (1841 – 1919)
Charles and George Durand-Ruel
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

I.

A kórház kapuja becsapódott Weidenbach György mögött. Köhécselt, mikor az utca éles levegőjét beszívta, majd felgyűrte a köpenye gallérját. Azután, szinte gépiesen rátért arra az útra, amelyet a betegágya lázálmas tervezgetésében ezerszer megjárt. Hamar eltűnt a végtelen utcák tömkelegében. Az Alexanderplatzon, az egyik áruházban dolgozott elárusítónőként a kedvese, Krisztina, a fekete hajú ördög, ahogy Katschinszky, a rajzoló elnevezte. A kedvese, ha úgy tetszik a felesége. Vagy nem hívhatta így? Azok után, ami kettejük közt történt? Isten a tanúja, hogy nem mindennapos történet.

Bár anyagiakban rosszul állt, de mehetett volna villamossal is, ám valami különös gyönyörűségnek érezte, hogy ezt az órát, amely a kórházból való elbocsátásától a Krisztinával való találkozásig eltelik, utolsó percéig kiélvezze.

Igen, most jön, sodródik a siető tömeg, a vágtató kocsik tengerében és a lány nem látja! Nem is sejti, hogy jön, s hogy lépésről lépesre közeledik. Vajon el fog ájulni? Tágra nyílt szemmel mosolygott; izgatott, szinte elragadtatott volt ez a mosoly, de olyan nyomorúságossá tette a betegség, hogy fájdalmas grimasszá torzult. Nehezen lélegzett. Veríték gyöngyözött a homlokán, a térde reszketett.

A hosszú betegség elidegenítette a jelentől. Emberek, arcok, hangok, mozdulatok, mind olyan idegennek tűntek; mintha évtizedek után tért volna vissza a városba. A hónapokon át lázas vére lüktetése kifinomította érzékeit, úgy, hogy mozgást, lármát, mindent erősebben érzékelt. Az utca dörgött körülötte, szinte elállt a lélegzete. Embert, fogatot mintha vad áradás kavart volna. Kerék szórta a szikrát, kék fények fröccsentek a nyirkos levegőben. Teli omnibuszok bukdácsoltak, mint hajók a viharzó tengeren és eltűntek a semmibe. A föld reszketett és rengett, hangok rikoltottak, csattogtak, mintha bombák robbantak volna. Olyan volt az egész, mint valami kavargó ütközet.

A komor házak fölött az agyag színű égből finoman eső szitált. A cseppek megülték a férfiak kemény, fekete kalapját, a hölgyek bundáján a prémet. Gyöngyözött a villamoskalauzok bajuszán és ha oldalt tartotta az arcát az ember, hűvösen nedvesítette a homlokát.

Minden lépéssel közelebb ér... és a lány nem is sejti!

Föl fog-e sikoltani, sziláján, ahogyan szokta? Széttárta a karját, odarepült a mellére... a vevők előtt, a társnői előtt, a felügyelőnő szigorú szeme láttára. Óh, Krisztina nem törődött soha semmivel...

Az áruház nagy kirakatablakai vakítottak... György szíve erősebben vert: az óra, az ezerszer áhított, ezerszer megálmodott, íme elérkezett. Néhány pillanat múlva kiderül, hogy kap-e magyarázatot az érthetetlenre? Vagy...? Elgyengült teste megreszketett.

Az igazat megvallva: sok minden van, ami nem is olyan egyszerű. Csak eddig nem volt bátorsága, hogy bevallja magának. Hányszor riadt fel éjszaka álmából, feküdt nyitott szemmel hajnalig? Ha Krisztina... tegyük fel, hiszen ez is lehetséges..., ha Krisztina nem lenne itt többé? Hetek..., mit ámítod magad..., hónapok óta, pontosan három hónap óta, nem kapott választ a leveleire.

A száraz meleg csillapít; a fény, a szőnyeg halkítja a lépést. Valami jó, biztonságos érzés járta át lassan megdermedt tagjait, fagyos, átnedvesedett arca kipirult.

Hogy ragyog, milyen pompásan a selyem! Tarka selyemzuhatag ömlik alá, magas szökőkút medencéből, és szikrázik a fényben. A vitrinekben csillog az ezüst. Egy elárusító nehéz szövethengert vet az asztalra; a szövet kígyóként szalad, olló csillan a levegőben. Finom bőr illata érződik, asszonyok parfümje, amint elsuhantak. A felvonók ajtói csörrennek, embercsoportok szállnak a magasba tűnnek nyílsebesen a mélybe.

Gazdagság van itt, fölösség, bőség. Olyan ez, mintha nem lenne éhség a földön, sem hideg, sem nélkülözés. Az óriási épület ezer terme pincétől padlásig tömve áruval. Áru halmozódik a mennyezetig, elönti a termeket, feszíti a falakat, megtölti a sok csarnokot, lépcsős feljárót. De a mérhetetlen árutömeghez képest meglepően kevés a vásárló. Nincsen tolongás, mint azelőtt, se lökdösődés, se tolakodó embertömeg a pénztáraknál. Az eladónők az asztalaiknál ülnek, körmüket nézegetik, szájukat festik, sugdolóznak, nevetgélnek. Feltűnő, szinte nyomasztó csendesség uralkodik a palotában.

Még a női konfekció osztályon kellett átmennie, néhány affektált viaszbábu előtt; ott kezdődött Krisztina birodalma: fehérnemű, vászon, csipke.

György elbújt az egyik kényes bábu mögé, amely derűsen csillogó üvegszemével csábítón nézett le rá. Innen feltűnés nélkül figyelhette a női fehérnemű és csipkeosztályt. Itt is, ahol azelőtt ezer kéz turkált izgatottan az áru közt, kevés volt a vásárló.

Hányszor állt ez a terem, ezer fényével, mint sugárzó látomás a szeme előtt, míg álmatlan éjszakákon a kórterem magányos lámpáját figyelte!

Most egyszerre, szúrást érzett a mellében, mintha valami megpattant volna: ott állt Krisztina!

Megkapaszkodott a csillogó viaszbábuba; keze alatt érezte a kimonó vékony selymét. A pénztárnál, az asztalhoz támaszkodva fehér-kékcsíkos ruhában egy lány állt; papírlap volt a kezében, a pénztárosnővel beszélt. A karja, lába kissé vékony, a nyaka sovány, a csípője széles. A nyak hajlata fölött kékesfekete fürtök zűrzavara, minden kis mozdulatra libbenők, örökké nyugtalanok. A hölgyek, úgy látszott, veszekedtek. A pénztárosnő feltette csíptetőjét és bosszúsan hajolt a papír fölé.

György szíve a torkában dobogott. Meddig nézi még azt a papírost? A viaszbábu megingott, mintha menten rázuhanna.

A fekete hajú lány egyszerre megfordult és egyenesen feléje jött.

Nem Krisztina volt. Lapos, sivár arc, amilyet szigetlakok faragnak kókuszdióból, s a szeme is lapos, mint a tökmag, üres, kifejezéstelen. Kábultan megállt. A faarc egyre közelebb jött, nőtt, nőtt, majd elment mellette.

- De hiszen - áltatta magát -, lehet, hogy másik osztályon van. Lassan, remegő térdekkel ment emeletről emeletre. Villogó barlangok, ragyogó kristálymélyedések. Gramofon zúgott a fülébe, elektromos nap sütötte a szemét. Keresett, kutatott, de hiába, besötétedett. Még mindig esett.

Megbújt egy kiskocsma sarkában. Evett egy falatot, hogy erőre kapjon. Hirtelen felugrott, fizetett és sietett vissza az áruház felé. Már zárva volt.

- Szamár! - kiáltott fel és a homlokára csapott. - Megkérdezhetted volna a társnőit. Megmondták volna, hogy mi van vele. Egy egész napot elvesztegettél, te szamár! Most már késő.

II.

Hosszú keresés után az egyik mellékutcában talált egy kis szállodát, amely neki is elég olcsó volt. Bebújt a takaró alá és teljesen kimerültén, azonnal el is aludt, bár kora este volt még. Reggel korán ébredt; frissebb volt és bizakodó. A szobalányok, pincérek barátságtalan arca se rontotta el a kedvét; a magányos vendég rossz üzlet, a személyzet az ilyet nem szerette.

Betért egy kávémérésbe és amíg szerény reggelijét elfogyasztotta, pontosan megtervezte a napját. Mindenekelőtt cselekedni kell, egy órát se vesztegethet hiába: a pénze is fogytán! - Először - gondolta - visszamegyek az áruházba, hogy Krisztinát megkeressem. Nincs okom az izgalomra. Krisztinát megtalálom, ha ma nem, hát holnap. Berlin a rend városa, Berlinben nem tűnhet el senki.

Másodszor a Winter és Co. céget akarta felkeresni, azt az építővállalatot, amelynek legutóbb rajzolója volt, hogy akad-e számára munka. Ha Winter és Co.-nál nem lenne szerencséje, nem baj, akad más iroda is. Hausmann és Brune például, vagy Hagelström, vagy Feinhardt. Emiatt nem jön zavarba.

Ha lesz még ideje, harmadszorra felkeresi néhány ismerősét, barátját itt Berlinben. Stobwasser szobrászt, azután Katschinszkyt, a rajzolót. Talán adhatnak tanácsot, mihez fogjon. Úristen, hat hónap egész örökkévalóság, mindent elölről kell kezdenie. Még mindig esett, finom esőfonalak szitáltak Berlinre. Vízcsepp gyöngyözött a kutyák bundáján, a hölgyek lakkcipőjén, akik köpenyükbe burkolózva siettek tova. Utcaseprők gumiseprőkkel terelték a sárga iszapot a csatornákba, nagy, hengeres autók az utak aszfaltját mosták tisztára.

Az áruház még teljesen néptelen volt. A karfákat fényezték, port törültek, a padlót kefélték. Kopaszodó urak ásítozva járkáltak, álldogáltak a szőnyegeken. A női osztályon a vitrineket porolták, a fehérneműt rendezték.

- März Krisztina?... Az eladónők közt nem ismerte senki.

- März? Nem kérem. Nagy változások voltak. Nagyon sok kisasszonyt elbocsátottak. - A csiptetős pénztárosnő is odajött. Ismerte Krisztina nevét. - Emlékszem - mondta. - Nem hiszem, hogy März kisasszony itt lesz még nálunk. Úgy emlékszem, ha nem csalódom, hogy hónapokkal ezelőtt felmondott. Azt hiszem, jobb állást talált.

- Jobb állást?

- Lehet, hogy tévedek. Tessék érdeklődni a személyzeti osztályon.

A személyzeti osztály főnöke a törvényszéken volt, a gépírókisasszonyok nem mertek felvilágosítást adni. A főnök úr azonban biztosan benn lesz délután.

- Jó, akkor délután.

Winter és Co.-nál, ahol utoljára dolgozott, szívesen fogadták. Emlékeztek rá. Az ajtóban és a rácsok mögött megjelent néhány kíváncsi arc. Valaki intett is neki. Kijött a tekintélyes, pomádétól illatos cégvezető és udvariasan közölte, hogy üresedés sajnos most nincsen. - Később talán. Próbálja meg néhány hét múlva. Az egészségével rendben van? - Barátságos mosoly, meghajlás.

György elköszönt.

Azon gondolkozott, érdemes-e elmenni Hausmann és Brunéhez. Kis cég, kevés a munkája. Üzleteket épít, rendez be, meg manzárd lakásokat. Ez a specialitása. Azért megpróbálja. De Hausmann és Brune nem volt már fellelhető. A régi üzlethelyiségben - kívülről látszott - kályhák és takaréktűzhelyek álltak. A párával befutott ablak mögött bundába burkolózó úr járkált fel és alá. György kopogott: - Hausmann és Brune cég itt van még kérem?

Törékeny, vörös hajú fiatalember jelent meg, szintén bundában, az ajtóban is törülgette a szemüvegét. - Nem, Mohrenwitz és fiai; kályha, fűtőtest.

- Nem tudják hová költözött Hausmann és Brune?

A vörös hajú fejét rázva visszavonult.

Hegelström cégnél két évvel ezelőtt, mikor Berlinbe feljött, mint önkéntes kezdte pályáját. A cég épített mindent, házat, templomot, színházat, boltot, belső berendezést, amit kellett. Hegelström egyik legtehetségesebb, legjobban foglalkoztatott építésze volt Berlinnek. Télen, nyáron húsz rajzoló is eldolgozhatott nála. Az irodáját azonban üresen találta György. A kis sötét előszobában egy idősebb úr ült, a cégvezető, György megismerte.

- Weidenbach vagyok - mutatkozott be és igyekezett bátor csengést adni a hangjának és elfogulatlanul közelebb lépett. - Két évvel ezelőtt, mint önkéntes hat hónapot dolgoztam itt, eljöttem megkérdezni, akad-e munka számomra?

A cégvezető csodálkozva fordította feléje deres fejét és gúnyosan mosolygott. Rosszul volt borotválva és elhanyagoltnak, fenyegetőnek látszott, mint a lompos kuvasz, mikor támadni készül. - Munka? - fújta - munka? Úgy látszik, azt hitte, magára várunk, Weidenbach úr? Vagy azért jött, hogy rossz tréfát engedjen meg magának? - Felállt, kezét nadrágzsebébe dugta és gyönyörködött Weidenbach zavarában. - Szóval azt állítja, hogy nem tudja, hogy Hegelström csődbe ment?

- Hegelström... csődbe?

- Úgy van, fiatalember, és én itt ülök és gondozom a csődtömeget, ez a foglalkozásom, amint látja. Megfeneklettünk. A zehlendorfi telekvásárlások tették tönkre. Én mindig ellene voltam, de Hegelström persze sohase hallgatott rám. A hitelezői könyörtelenül torkon ragadták. Es ezt nem tudja? Hol az ördögbe volt maga, hogy ezt nem tudja?

György bocsánatot kért, sokáig feküdt betegen.

A cégvezető krákogott: - Elsejéig még itt ülök. Elseje után mehetek én is az utcára. Szóval igazán nem tudja, mi lett Hegelströmmel? Egész Berlin hetekig egyébről sem beszélt.

- Nem, hogy tudhatnám?

- Megmérgezte magát, fiatalember. Valamennyiünknek végül ez lesz a sorsunk, zabálhatunk mindnyájan arzént. Az idők komiszak. Hegelström társa régiségkereskedő lett, mint annyi más építész. Egy kis üzlete van a Kantstrassén. Keresse fel talán. Ja, most már emlékszem magára, Weidenbach úr. Ugye maga tervezte a kis villákat, amik Hegelströmnek annyira tetszettek.

- A zehlendorfi villák voltak.

Igen persze. És hogy beteg volt, azt mondja? Várjon csak, várjon. Valamit, azt hiszem, beszéltek magáról? Vagy az újságban olvastam... nem emlékszem.

György mélyen elpirult.

A cégvezető szerencsére mindjárt abba is hagyta a kutatást. - Súlyos idők járnak az építőiparra, Weidenbach úr - folytatta. - Megbízás nincs, a megkezdett építést is abbahagyják. Tanácsolni? Nem, igazán nem tudok, tanács, az nincs. - György már az ajtóban volt, mikor a cégvezető kajánul utána nevetett. - Menjen el talán Schellenberghez! Keresse fel, megpróbálhatja!

- Schellenberg? Ki az a Schellenberg?

- Schellenberg vállalkozó, húsz pfenniget fizet minden munkanélkülinek óránként, de ezért emeletes villát ígér nekik a holdban. Látom már, gondolkozik rajta felmenjen-e... hahahaha. No de minden jót kívánok, Weidenbach úr.

György megdöbbenve lépett ki a kapun.

Nem volt már bátorsága más cégnél próbálkozni. Gyors elhatározással felugrott a villamosra. Kiment Charlottenburgba, hogy Stobwasser barátját felkeresse.

III.

Stobwasser Károly külsőre inkább szabónak látszott, mint szobrásznak. Kis törékeny legényke volt, keskeny fejű, kicsit ferde szájú, feltűnően hegyes, hosszú orrú. A vidéki ipariskolában, ahol Weidenbach osztálytársa volt, hibátlan kőfaragó munkái, fafaragásai felkeltették társai, sőt tanítói csodálatát. Két év előtt indult fel Berlinbe, azzal a szilárd elhatározással, hogy szobrász lesz. Hamarosan lett is sikere, bár nem túlságosan nagy. Egy neves műkritikus dicsérően említette a faplasztikáit.

Stobwasser egy charlottenburgi bérkaszárnya udvarán, valami csűr félében ütötte fel műhelyét. Ezt a kis lyukat nevezte műteremnek. A műterem mellett igazi istálló is volt, ahonnan valahányszor csak lépés hallatszott, egy kecske mekegett ki a sötét udvarra. Stobwasser otthon volt, hála Istennek! Rekedt, krákogó hang felelt György kopogására. Mikor a kicsi, jéghideg, félig sötét helyiségbe belépett, kócos fej emelkedett fel a keskeny vaságy takarói közül. A hosszú, hegyes orr volt az egyetlen, amire határozottan ráismert.

- Ki az? - kérdezte a szobrász rekedten.

- Én vagyok, György.

A szobrász feje még magasabbra emelkedett a takaró alól és a hegyes orr Györgynek szegeződött.

- Hogy? Ki? - kérdezte ijedten.

- György!

- Lehetséges ez? - riadt fel izgatottan a kis ember. - Te? Weidenbach? Valóban? Értsd meg, ember, látod, hogy nem megy a fejembe. Nekem azt mesélték, hogy meghaltál!

- Nem, még élek! - György halkan, keserűen felnevetett.

A szobrász értetlenül rázta a fejét. - Hogy lehet ez? - kiáltotta. - Ki is beszélte csak? Katschinszky? Flórián Jenny? Nem értem, hogy mondhatták, ha nem volt igaz. Szegény fejem, szegény fejem... gondolkozni se tudok! Akárki mesélte, az a fontos, hogy nem igaz! - Hát élsz, csakugyan! Hála Istennek! Háromszor voltam pedig a kórházban, egyszer se eresztettek be hozzád. Azután pedig a kávéházban beszélték. Úristen, micsoda dolgok történnek. - Kezét nyújtotta György felé. - Ölelj meg testvér! Hát csakugyan nem a másvilágról jöttél, hogy meglátogass? - A szobrász nevetett és köhögött. A keze forró volt, mint a tűz. Egy darabig hallgatott, nagy, lázas szemmel nézegette Györgyöt. - Hadd nézzelek meg, vén cimbora - tört ki megint. - Milyen csodálatos mégis! Én meg már gyászoltalak. Néha, igaz irigyeltelek is. Valóságos csoda! Egyszer csak megjelenik, belép az ajtón...!

György körülnézett a hideg műteremben:

- Hol vannak az állataid? - kérdezte, hogy elterelje a témáról, amely bántotta. Stobwasser azelőtt rengeteg állattal élt mindig, papagájjal, macskával, kakaduval, egérrel.

- Az állataim? - A szobrász a fejét lógatta. - A kedves állataim? Hideg volt itt, nincs pénzem szénre. Egy asszonyismerősöm, áldott, jó lélek, magához vette őket kosztra, kvártélyra. Hónapok óta nem vagyok jól. A kutya is megbetegedne ebben a lyukban. Ülj már le, György. Előbb keltem fel éppen, teát főzni. Ott van a polcon egy csésze, azt vedd magadnak, nekem add ide a poharat.

A szobrász két kézre fogta a forró poharat, közben a hideg rázta. - Hát, igazán kár. Semmivel sem tudlak megkínálni, még konyakkal sem. Igazán borzasztó.

- Neked, hogy ment sorod, amióta nem láttalak Stobwasser?

Stobwasser reszkető kézzel szájához vitte a poharat és megkóstolta a forró tehát. - Még mindig nem megy a fejembe, pajtás... de hagyjuk már, beszéljünk másról. Azt kérdezted, hogy ment a sorom? Jól is meg rosszul is. Nem olyan egyszerű keresztültömi - mondta rekedten -, de azért nem estem kétségbe. Azt tudod, akkor három alakot faragtam a szappangyáros villájára. Hát, az alakok nem tetszettek őnagyságának, le kellett venni őket a falról, a munkámért nem kaptam egy fillért se. Persze, perelhettem volna... látod, ilyenek a gazdagok. De nem volt pénzem ügyvédre. Aztán eladtam egy kis fafaragást, a vevő csak nagyon kis részletet fizetett, azóta se hallottam többé róla. A gazdag ember nem tudja beleélni magát a szegény helyzetébe. Nem tudja elképzelni, hogy ül az ember és vigyáz minden lépésére. Aztán volt néhány kiállításom, azokból se lett semmi. Most beteg vagyok, itt fekszem. Inkább mesélj te - fejezte be beszédét. Letette a poharat és becsavarta magát a takarójába. - Fáraszt a beszéd.

- Én? Nincsen semmi mesélni valóm - tért ki György.

Stobwasser lázas szemmel nézett rá:

- Semmi, azt mondod? Ugyan már. Te, Weidenbach, hiszen órákat vitatkoztunk rólad, máig se tudtunk tisztába jönni...

- Mivel akartatok tisztába jönni? - vágott a szavába György zavartan.

- Mindnyájunknak érthetetlen volt - súgta a szobrász és előre hajolt -, úgy emlékszem, mintha ma történt volna. Két nappal előtte voltunk még Potsdamban, Katschinszky, én, Flórián Jenny, Krisztina és te, nagyszerű hangulatban. Úristen! És két nappal, később egyszerre csak jön Katschinszky és azt mondja: Tudod már... Weidenbach...? Lehetetlen, mondom, lehetetlen!... A szobrász elhallgatott, előrehajolt és még halkabban kérdezte, a szeme kétszer akkorára tágult, mint amilyen volt. - Mondd meg most nekem, Weidenbach, miért tetted?

Weidenbach sietve felállt és érthetetlenül dadogott valamit.

Stobwasser sietett megnyugtatni. - Ülj vissza, kérlek! Nem fogok beszélni róla többé. Vannak dolgok, amiket az ember a barátjának se mondhat el. Csak mondom, hogy olyan érthetetlen volt, akkor mindnyájan olyan jó hangulatban voltunk. Persze, értem, az ember tesz valamit, aztán később... zavartan köhögött.

- Katschinszky hogy van? - vetette közbe György.

- Katschinszky? - Stobwasser halkan nevetett. Valami mulatságos juthatott eszébe erről a névről. Hegyes orrát feldugta a mennyezet felé. - Nem tudom. Ismered Katschinszkyt, néha hetekig nem látni. Ő hozta azt a vevőt is, aki a kisplasztikát vette meg és aki máig se fizetett. Azóta se láttam. Azt mondják nem megy neki rosszul. Nagyon elegáns és előkelő lett, táncos helyekre, klubokba jár. Amennyire tudom, bejutott a filmhez is. Te, Weidenbach, mihez fogsz kezdeni? Van már valami foglalkozásod?

- Keresek. Ma már próbálkoztam...

- Helyes. Ide figyelj, keresd fel most rögtön Katschinszkyt. Mindenhová van összeköttetése, ismeretség nélkül ma nehéz jutni valamire. Hátha bekerülhetnél te is a filmhez? - Köhögési roham szakította félbe. Élénken folytatta: - És Krisztina? Hogy van Krisztina?

Csönd. Szünet.

- Krisztinát kerestem az áruházban, úgy látszik nincs már a régi helyén.

A szobrász csodálkozva emelkedett fel. - Úgy látszik? Úgy látszik? Hát nem írt neked? - kiáltotta izgatottan.

György halkan felelt. - Az utolsó időkben nem írt már. A leveleim, az utolsó leveleim - tette hozzá, mert szégyellte magát a barátja előtt - visszajöttek. Címzett ismeretlen.

Stobwasser nem felelt. Sokáig feküdt szótlanul, a lélegzete sípolt. - Furcsák az asszonyok - mondta aztán újabb köhögési roham közben. - Különös. Sohase hittem volna, hogy ez is lehetséges. - Nagy, lázas szemével figyelmesen nézte Györgyöt. - Pedig, te miatta... persze, hogy miatta, különben nem volna érthető... te Krisztina miatt lettél öngyilkos, Weidenbach?

Weidenbach felállt. Egy lépést hátrált, hallgatott, a földet nézte. Aztán egész halkan megszólalt, úgy, hogy Stobwasser alig értette. - Ne beszélj erről, kérlek szépen. Ami történt, megtörtént. Volt egy jelenet köztünk, volt több is, egyik hevesebb a másiknál, végül nem bírtam tovább, nem tudtam, mit teszek.

Stobwasser megszorította György kezét. Hosszú hallgatás után mondta: - Az a Krisztina... micsoda sátán! Amellett kisebb, mint én vagyok! Na, és a végén már nem is válaszolt a leveleidre! Ja, az asszonyok! Az ördög vinné el valamennyit. Tudod, Weidenbach, azt hiszem nem is tudják, mit cselekszenek. No, de... Krisztina ide, Krisztina oda! Felejtsd el, Weidenbach, akad még száz is a fajtájából!

György a fejét rázta. - Tévedsz - felelte röviden.

Stobwasser nagyot fújt. - Mindezek után... mégis? - kérdezte meglepetten. - Hiszen igaz, nagyszerű lány volt, meg kell adni, nagyszerű teremtés, jó és amellett vad, csupa bolondos ötlet. Most menj, Weidenbach - lihegte -, fáj a beszéd. A mellem szúr. Nagyon örültem, hogy láttalak, öreg pajtás. Gyere el hamarosan megint, itt fekszem úgyis naphosszat. Itt is lakhatsz nálam, ha akarsz. Egész jól megleszünk együtt, mi ketten. Isten veled, Weidenbach, el ne felejtsd Katschinszkyt, segíthet rajtad.

György még az udvarban is hallotta a köhögését. A másik istállóból a kecske kidugta a fejét, panaszosan mekegett a távozó után.

IV.

- Ezt nevezi maga forró víznek? - szólt Katschinszky bosszúsan a háziasszonyára. Alaposan terrorizálta a jóságos öregasszonyt. Az pedig eltűrt tőle mindent. Akár fizetett, akár nem, az utolsó garasát is odaadta volna, úgy megkedvelte a csinos fiút.

Katschinszky éppen elmenni készült hazulról. Amíg puha, alig látható, szókés, pihés szakállát borotválta, Györggyel társalgott. A szobában kellemes meleg volt.

- Stobwasser? Persze, hogy meglátogatom - mondta kissé gúnyos, fölényes hangján. - Valamit azért mondok magának, Weidenbach. Az a Stobwasser mégis csak furcsa fiú. Viszek neki egy vevőt, megveszi az egyik plasztikáját, fizet is egy részletet... az a szerencsétlen pedig egyre levelekkel ostromolja.

- Mert rosszul áll most, Katschinszky - mondta halkan György.

- Ki nem áll rosszul? Ugyan kérem! Ilyesmit nem lehet tenni, elkedvetleníti a vevőt. Nem sok hiányzott hozzá, hogy visszaküldje a szobrot.

- Stobwasser beteg. Annyi pénze sincs, hogy a szobáját fűtse.

- Ha így is van, annyit beláthat maga is, Weidenbach...

Katschinszky nyilván elfelejtette, hogy azelőtt tegezték egymást. Egy árnyalattal kimértebb lett a hangja, mihelyt György kopott ruháját végigmérte. Legalábbis György így érezte.

Katschinszky Kurtát, a festőt és rajzolót, mindig csodálta György. Kevesebbnek érezte magát nála. Néhány karikatúrája megjelent már a vicclapokban. A zsűrimentes kiállításon is sikere volt, György nem kételkedett a tehetségében. Szokatlanul csinos fiú is volt. Szőke haját kínos pontossággal elválasztva viselte. Magasabbnak látszott, mint amilyen valóban volt, karcsúbbnak is. A szeme nagy és szürke, arca finom, kissé blazírt, mint az elkényeztetett gyerekeké. Valami hamburgi hivatalnok özvegyének a fia, aki az utolsó fillérét is ráköltötte, ha kellett. Ezért volt Katschinszkynak mindig pénze és Flórián Jenny barátságát is megengedhette magának, azét a fiatal színésznőét, akit Berlin legszebb asszonyai közt emlegettek. Ha a két fiatal teremtés megjelent együtt utcán vagy vendéglőben, minden szem feléjük fordult.

- Szabad egy kérdést feltennem? - kérdezte Katschinszky, míg a forró törülközővel, amit most hozott a háziasszony, az arcát törülte és a tükörből legszeretetreméltóbb mosolyát küldte György felé.

- Kérdezzen csak.

- Azt mondja meg, Weidenbach - a festő az arcát és az állát púderezte, finom, bolyhos pamaccsal -, az érdekel: fáj az... izé, érti, mire gondolok?

György nem felelt. A vér az arcába szökött.

Katschinszky elnevette magát. - Ah, még az, kellene, hogy megsértődjék, kedves barátom. Miért? Érdekelt. Én sohase tenném meg, nekem nem volna erőm hozzá. Méghozzá asszonyért... uram Isten! - Illatszert öntött a hajára és gondosan elrendezte a választékot. Aztán gallért vett és nagyon gondosan csokorra kötötte a nyakkendőjét. Egy időre szinte meg is feledkezett Györgyről.

Katschinszky mindig jól öltözködött, de György most mégis csodálkozott eleganciáján. A csípőben bőre szabott nadrág kifogástalanul volt vasalva. Selyemharisnyát és lakkcipőt viselt. A nyakkendője palaszürke nehéz selyem.

- Örülök, hogy maga jól megvan, Katschinszky - mondta és szégyellte titkos gondolatát, hogy Katschinszky talán segíthetne rajta. A szoba melegében György is felengedett. A hangja könnyedébb lett, viselkedése szabadabb.

- A látszat csal - felelte Katschinszky; kacéran féloldalt hajtotta a fejét és mosolygott.

- Biztosan sikerei vannak. Stobwasser legalábbis így említette.

Katschinszky kézi tükrében a fogát vizsgálgatta, széthúzta az ajkát, fogsorát összeszorította. Remek fogai voltak, hibátlanok, fehérek. - Sikerek? - mondta és halkan nevetett. - Egészen sajátságos sikerek!

- Sokat dolgozott?

Katschinszky a fejét rázta. - Nem, nem - felelte és gondosan csiszolta a körmeit. - Jóformán semmit se, amióta utoljára láttuk egymást. Elfáradtam, valami mérhetetlen fáradság fogott el. Mindig nagyon becsvágyó voltam, Weidenbach, de az energiám sohasem volt túlságosan nagy. Minek is? Különben sincs egy szemernyi tehetségem se.

- Magának nincsen tehetsége, Katschinszky? - kiáltott fel György csodálkozva és hosszú idő óta először nevetett.

Katschinszky egy pillanatra felnézett. A tudásában való hit, ami félreérhetetlenül kicsengett György nevetéséből, hízelgett a hiúságának. Egy kicsit elpirult. - Nincs, nincs - mondta valamikor hittem, hogy van, ma már belátom, hogy nincsen. Azt tudom utánozni, amit más már megcsinált előttem. Dolgoznom kellene, sokat dolgozni, ehhez pedig hiányzik az akaraterőm.

- Hát akkor mit csinál?

Katschinszky vállat vont. - Maga becsületes fiú, Weidenbach - mondta, amíg a kezét bedörgölte púderrel. - Lehet, hogy valamikor nagy művész lesz, talán éppen azért, mert ilyen egyszerűen, őszintén érez. Nem akarok nagyzolni maga előtt. Az anyám meghalt, a bútort, amit rám hagyott, eladtam. A pénzen, amit kaptam, ruhákat vettem. Tisztára hiúságból, de mint utóbb kiderült, ez volt a legokosabb, amit tehettem. Nem tűnt fel magának, Weidenbach, hány száz fiatalember van itt Berlinben, aki elegánsan öltözik? Vasalt nadrág, monokli, jó cipő... senki se tudja, miből élnek. De a külsejük gondtalan, arcszínük jó, a kezük ápolt. A ruhájukon soha egy porszem. A Kurfürstendammra járnak sétálni, öt órakor a hotelok halijában teáznak. Miből él ez a sok fiatalember, Weidenbach? Ők nem mondják el, az bizonyos. Ez egy külön osztály. Majd, ha úgy öltözik maga is, mint ők, akkor behatolhat a titkukba.

- Miért, hát miből élnek? - vágott közbe György türelmetlenül és kíváncsian nézte a festőt.

- Hogy miből élnek? - Katschinszky szép szája körül hiú, cinikus mosoly bujkált. - Nem olyan könnyű elmondani. Élünk és nem is olyan rosszul. Tud maga táncolni, Weidenbach, de jól? Jöjjön velem az egyik tánchelyre, délután ötkor. Bevezetem. Táncol néhány lépést, teázik, süteményt, cigarettát, likőrt kap, ha különösen jó alakja van, még honorálják is. Meglátja, hogy vannak elegáns vendéglők, ahol egy csinos hölggyel, ha az is kifogástalanul öltözik, akár meg is ebédelhet, ingyen.

Katschinszkynek látható szórakozást szerzett a szegény, zaklatott, sápadt Weidenbach álmélkodása. Belebújt a kabátjába és egyenesre simította a testén. Aztán hangtalan léptekkel elkezdett fel és alá járni és arca sugárzott a jólöltözöttségén való örömtől. - Az ember ismerkedik, összeköttetéseket szerez. Néha akad csinos hölgy is, aki meghívja az embert magához. Eszik, iszik, és jól érzi magát. És ami a legfontosabb, egész csomó olyan kártyaklub van, amely hálás, ha pénzes tagokat szerzünk. Játszhat is, ha ért hozzá. Az igazat megvallva, ebben még dilettáns vagyok, Weidenbach. Van egy barátom, valamikor orosz gárdatiszt volt. Az tud játszani! Ha kézbe veszi a kártyát, már dől hozzá a szerencse. Látja, Weidenbach, így kell élni. És ha így lehet élni, minek akkor még erőlködni? Művészet! Kinek kell ma ebben az országban művészet, ki ért itt a művészethez? Azok az idők, legalábbis egyelőre, elmúltak. Katschinszky hirtelen megállt a beszédben. Elgondolkozva nézte Györgyöt. - Van különben valami, amivel fáradság nélkül pénzt lehet szerezni! - kiáltott fel élénken. Az ötlet fellelkesítette. - Megálljon, Weidenbach, talán ez magának való lesz! Weidenbach szemében reménysugár ébredt.

- Igen, öregem, azt hiszem megtaláltam! Lehet, hogy azért is jött hozzám, mert pénz kell és gondolta, Katschinszkynél talán akad valami. Ugyan, Weidenbach, nem kell ezért elpirulni, az Isten áldja meg. Egyet mondhatok... - Katschinszky mosolyogva mutogatta hibátlan fogsorát -, nincs a világon ostobább dolog, mint elpirulni Katschinszky előtt. De hogy el ne felejtsem. A dolog, ami magának való: kokain!

- Kokain - suttogta György csalódottan.

Katschinszky hangosan felnevetett. - Igen, kokain! - kiáltotta. - Nem nagyon lelkesedik érte? Pedig a dolog roppant egyszerű. Megpróbál valahol kokaint keríteni. Könnyen találhat embert, akinek van kokainja, azután együtt dolgozunk. A keresetről én gondoskodom. Mit szól hozzá?

- Katschinszky hangosan és jókedvűen nevetett.

- Nem nekem való - dadogta György. Az ilyen dolog egyáltalán nem nekem való. Nincs hozzá a legparányibb tehetségem se.

Katschinszky szürke szemében árnyalatnyi sajnálkozás gyűlt. - Kár, nagy kár - mondta halkan. - Félek, hogy nem lesz könnyű dolga Weidenbach. Nem, csakugyan nem ilyen dologra való, már látom. Kizárólag a munkára való. Örökké dolgozni fog és másnak lesz haszna a munkájából, aki majd a markába nevet.

- Hadd nevessen. Miattam nevethet. Csak dolgozhatnék - felelte György és felállt. Katschinszky cinizmusát egyszerre nagyon megutálta. - Nem haragszik, Katschinszky, hogy felkerestem?

- Haragudni? Hogyhogy? Nem mulasztok semmit. Járok fel-alá és várom, hogy szóljon a telefon. Tudnom kell, hol lesz játék ma este és aztán találkozóm van a Bristolban.

- És Jenny? Flórián Jenny? - kérdezte György, már kalappal a kezében. - Hogy van Jenny? Berlinben van még?

Katschinszky elsápadt. Azonnal megállt. A szeme gonoszul csillogott és csinos, fiús szája egyszerre kemény lett és parancsoló. Ez a gőgös és hideg arc mélyen bevésődött György emlékezetébe.

- Jenny nevét ki ne ejtse többé - szólt rá Györgyre parancsolóan és mint az akaratos gyerek toppantott a lábával. Aztán látva György sértődött arcát, sietett jóvátenni a hibát. - Bocsásson meg - mondta nyugodtabban, bár a hangja még remegett -, bocsásson meg, hogy felindultam. De ha Jenny nevét hallom, megdühödök. Karriert csinált, Weidenbach. Nagyszerű Mercedesen jár és csak látná, hogy mosolyog, ha visszaköszön. Mintha úgy mutattak volna be neki, véletlenül, valami társaságban. Flórián Jenny, magának elárulhatom, Weidenbach, még sokra fogja vinni. Az élet színpadán a legügyesebb színésznő, aki valaha élt. Az igazin nem vált be. Azt tudja, hogy megpróbálta? Most filmmel próbálkozik, majd meglátjuk, mi lesz belőle. Köztudomású, hogy most valami fináncnagyság áll mögötte. Az életben azért, azt meg kell adni, csodálatosan játszotta a szerepét. Csak óriási gázsiért játszik. És szerződést fog szegni abban a pillanatban, mihelyt többet ígérnek neki. - Utolsó szavai közben... szavalt egy kicsit... arca megint elsápadt. A szája remegett. Világosszürke szemében hideg, rosszakaratú fény csillogott.

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.

- Az a hívás, amit vártam - mondta izgatottan és sietve nyújtotta a kezét.

- ISTEN VELE, WEIDENBACH - MONDTA ANÉLKÜL, HOGY FELNÉZETT VOLNA GYÖRGYRE ÉS SIETETT AZ ASZTALHOZ, AHOL A TELEFON ÁLLT.

V.

György lassan ment lefelé a lépcsőn. Az ajkát is festi - gondolta. Magán is érezte a festő parfümjét, púderét, szájvizét.

Ez hát Katschinszky, akit elismert, gondolta magában még zavartan a látogatástól a földalatti megállója felé sietve. Ha elcsípi a csatlakozást, záróra előtt az Alexanderplatzon lehet. Kiábrándultságot, levertséget érzett. Mi lett ebből a Katschinszkyból? Mivé tette a kor, ez a város ezt az embert? Magának sem akarta bevallani, hogy valamikor szerette Katschinszkyt és két éven át kereste a barátságát. Milyen izgatott lett, mikor Jenny nevét említette. Hogy lemocskolta mindjárt. Mi történhetett közöttük? Akármi is, többé nem fogja viszont látni. Isten veled!

György még éppen jókor elérte az áruházat. A segédek és kisasszonyok fáradtan lézengtek, már sűrűn nézegettek az óra felé. A személyzeti osztály főnöke, egy kövér kis úr, már tulajdonképpen befejezte hivatalos óráját és meglehetősen savanyú arccal fogadta és elkeseredettnek látszott.

- Nem vagyok, tudakozóiroda, fiatalember - felelte. - De ha már itt van... Márz Krisztina, hogy mondja?... Egy pillanat, Márz Krisztina... három hónappal ezelőtt lépett ki a cégtől. Felírta a címet és két ujja közt nyújtotta át a cédulát, mintha szenny tapadt volna hozzá. Kicsit rosszhírű utca volt.

György arca felragyogott. Tüstént elindult, hogy felkeresse. Villámgyorsan, mint akinek sarkában az üldöző, tört utat a tömegben. Kifulladva, izzadtan érte el a megjelölt házat. Megállt előtte és jól megnézte. Csalódottan rázta meg a fejét.

A cím augusztusi volt, ma már novembert írtak. Könnyen lehet, hogy Krisztina már nem lakik ebben a házban. Mindegy... útbaigazítást csak adnak.

És amíg lassan, félve indult a kapu felé, megint a régi gondolatok kínozták, amelyek már három hónapja nem hagyták nyugodni: miért nem adott hírt magáról? Elhagyta Berlint? Nem lehet, érezte, hogy itt van. Meghalt talán? Lehetetlen érezte, hogy él. Beteg volt? Kórházban feküdt? Hihetetlen, teljesen hihetetlen, hogy így elhagyta egyetlen szó nélkül. Nincs elegendő bizonyítéka szerelmének, szenvedélyének? Van nagyobb bizonyíték annál, amit Krisztina megtett?

Olyan volt ez a ház is, mint Kelet-Berlin ezer más bérkaszárnyája. Gondozatlan, borús, sötét. A kapualj mellett kis kocsma nyílott. Két részeg kocsis állt a pultnál kezében pálinkás pohárral. Ide lépett be György és itt kérdezte meg a Rusch lakatos címét. Rusch? Valóban itt lakik. Harmadik udvar, földszint.

Az udvarok kicsik voltak és szűkek. Apró lámpák pislogtak, a falakat mintha benőtte volna a penész. Itt-ott párás fény derengett, az ajtókon avas főzővaj szaga áradt ki. A harmadik udvar felől alacsony nő közeledett, kendő volt a fején. György előbbre hajolt, hogy belelásson az arcába; idős, öregasszony arc volt. A nő halkan, hangtalanul sírdogált.

A harmadik udvar volt a legszűkebb. Teljesen sötét volt, valamelyik lyukas csatornából esővíz csörgött a közepére. Két földszintes ablakából, leeresztett, foltos függönyök mögül fojtott fény derengett. Ezek felé a függönyök felé tapogatózott György. Rögtön megérezte, hogy jó helyen jár. A lakatosműhely szagát érezte. Meg más szagot is... gyertyáét.

A lakás ajtaja csak be volt támasztva. György betekintett a résen. A szíve úgy dobogott, hogy képtelen lett volna egy szót is szólni. Benn csillámlott valami... mi lehetett?... gyertyafény, mint valami karácsonyfán, izgalmában megérintette az ajtót, a rés erre nagyobbra nyílt. Ekkor látta György, hogy a szobában, a lakatos műhelyében egy kövér, testes asszony fekszik ravatalon. Kétfelől a fakó, szelíden mosolygó arc mellett egy-egy meglobbanó viaszgyertya. Fuldokló zokogást hallott, utána hangos krákogást. Árnyék nyúlt fel a falon a mennyezetig és egy halk, érdes hang megszólalt: - Van itt valaki?

- Bocsásson meg, hogy zavarok - dadogta György és az ajtóhoz lépett.

Hatalmas, széles vállú ember állt György előtt. Piszkos kezével nyilván a szemét dörzsölte, mert fekete gyűrűk voltak a szeme alatt, fantasztikus nagy pápaszem.

- Kíván valamit? - kérdezte az ember barátságtalanul. Tekintete élesen és szúrósan meredt Györgyre.

- Látom, rosszkor jövök - válaszolta György. Az ember nézése megijesztette. - Egy címet kerestem. - Megkérdezte, itt lakik-e März Krisztina?

A lakatos arca megvetővé vált. - Az - morogta - már régen nem lakik itt. De mit akar tőle, fiatalember? Talán az adósságát akarja megfizetni? Két hónapi bérrel tartozik!

György bocsánatkérést dadogott és menni készült.

Rusch lakatos kilépett az ajtón és utána szólt. - Egy skatulyája maradt itt a hölgynek. Régi vacak van benne. Akarja? Kihozhatom.

- Nem akarok semmit - felelte György és a kapu felé sietett.

- Várjon, megálljon már! - mennydörgött a lakatos. - Mit siet úgy? Álljon meg már! Nem úgy gondoltam, no. Hé, hallja-e!?

A kapualji kocsmánál utolérte a lakatos. Most látta György, hogy a kormos arcú ember részeg.

- Krisztináról akart tudni valamit?

- Igen.

- Ha akarja, elmondom, amit tudok.

- Volna szíves?

- Volnék én, jöjjön csak. - A részeg makacsságával betuszkolta Györgyöt a kocsmába. - Csak kedélyesen - mondta és lenyomta a székre -, egészen kedélyesen el fogunk beszélgetni róla. Anton, két konyakot! - kiáltotta a kocsmárosnak. - Krisztina finom gyerek volt, helyes kis gyerek, csakhogy...

- Nem akartam megijeszteni, uram se megsérteni - fordult megint Györgyhöz és az egyik poharat elébe tolta. - Nem akartam, higgye el. Maga látta, hogy ott fekszik benn a feleségem, ezért hoz ki a sodromból minden semmiség. - Lehajtotta a konyakot és Györgyöt is biztatta. - Igyék, fiatalember, ettől színt kap. Anton, hé! Krisztina is megivott néha egy pohárral. Nem volt valami nagyon finnyás.

- Krisztina?... - szakította félbe György, csodálkozva.

- Krisztina bizony. Esténként néha felhajtottak egyet, azzal, aki most odabenn fekszik. - És Rusch a hüvelykujjával a háta mögé bökött.

- Egyszer megesett, hogy beszállt egy konflisba... az egyik oldalon be, a másikon meg kirepült. Mennyit nevettünk, hahaha! Mindnyájan nevettünk. Nincs benne semmi, mindenkinek van valami gyöngéje!

- Krisztina kiesett a konflisból?

- Dehogyis. Az esett ki, aki most odabenn fekszik. Igyon már, igya ki azt a poharat, hadd látom, hogy nem haragszik.

György szeme égett: - Krisztina mióta nem lakik itt?

A lakatos gondolkozott. Kormos szemét összehúzta. - Mióta? Lássuk csak! Mióta is? Te, Anton, nem emlékszel? Az a kicsi fekete, aki olyan sokat nevetett?

- Itt is megfordult, ebben a helyiségben? - kérdezte György és igyekezett eltitkolni csodálkozását.

- Hogyne, persze. Nem rontotta el az senki jókedvét, nevetett, tréfált, vicceket mondott. Finom kis vadmacska volt. A színházhoz akart menni. Sokat beszélt a barátnéjáról, akinek milliomos a barátja. Azzal akart a színházhoz menni. Vagy a mozihoz.

- Hazugság! - gondolta György. Hiszen részeg. - Szóval, nem tudja ön sem, hová költözött?

A lakatos gondolkozva húzta össze a kormos arcát. Olyan volt, mintha sírni készülne. - Várjunk csak hadd gondolkozzam - mondta. - Úgy hiszem, egy napon egyszerre csak eltűnt. Nem emlékszem. Megálljunk, hadd gondolkozzam.

A kocsmáros újabb poharat állított elébük.

- Azt mondja meg uram - faggatta a lakatos Györgyöt. - Művész, ugye? Krisztina mindig beszélte, hogy művészekkel barátkozik. Egészségére!

- És most hadd mondok el magának egy történetet. Közelebb tolta a széket és súlyos kezét György vállára tette. - Ide figyeljen, még valami történt, de olyasmi, hogy ilyet nem hallott soha életében. Talán az újságokban se olvasott soha.

- Lássa, fiatalember, én már nem vagyok gyerek, de húsz évvel ezelőtt, akkor látott volna. Micsoda fickó voltam! Volt egy szeretőm, Mariskának hívták. Akkora szeme volt, mint az őznek, olyan nagy, szelíd. Törékeny volt, karcsú akkorácska csak, mint egy bérmálkozó lány. De amilyen az asszony, egyszer lakkbőrös cipőt akart, máskor meg szürke betéteset, s ha megvolt, akkor gombostopán kellett volna. Így ment az mindig. És ahogy a cipővel volt, pontosan úgy volt a kalappal! Akkor egy Weissensee-i gyárban dolgoztam, a bérem nem volt elég, hogy a kalapot, cipőt mind megvegyem, ami a Mariskámnak kellett. Ha meg nem vettem meg, akkor Mariska elmehetett máshoz, mert valamennyi férfi bolondult utána.

- Most ezt hallgassa tovább - folytatta Rusch a gyárban egy társam is dolgozott. Egyszerű lakatos volt csak, de ha vasárnap elment, mindenki megesküdött volna, hogy báró. Hogy csinálta, nem értettem. Rothnak hívták.

- Egy szép nap eljön hozzám ez a Roth és megkérdezi: Te, Rusch, akarsz-e pénzt keresni? Én meg feleltem, miért ne, Mariska születésnapja közeledett és a zsebemben éppen akkor egy fitying sem volt. Mariskának háromszor volt egy évben születésnapja. Elmondom az egészet röviden. Ez a Roth letérített az igaz útról. Régen volt, ma már nem szégyellem. Lássa, az a Roth úgy járt a csukott ajtón keresztül, ahogy a szél a nyitott ablakon. Kettesben dolgoztunk és a Mariskám szép napokat látott. Óvatosak voltunk, nem csináltunk bolondságot. Így ment ez jó darabig. Most idefigyeljen, most jön az érdekes. Sokat jártunk ki, sokat táncoltunk, Roth, a Mariskám meg én. Egy szép napon azt mondja Roth, megint lehet egy csomó pénzt keresni. A borkereskedő, akinél a villanyt javítottam elutazott. Van-e merszed? Miért ne volna? Egy nappal előbb elmentünk a ház előtt. Roth megmutatott egy ablakot, azt mondja, ő megy előre, amikor ezt az ablakot kinyitom, te jössz utánam. Mikor? Holnap este, holnap este újhold van, holnap megcsináljuk a dolgot.

- Most figyeljen jól, uram, ami most jön, az az érdekes. Egy utcával előbb elvált tőlem a Roth és azt mondja, pontosan egy negyedóra múlva gyere utánam. Most háromnegyed tizenkettő. Te tizenkettőkor gyere. Az ablak lassan megnyílik, én bemászom. Tudja, uram, mi történt akkor?

- Nem - felelte György, aki csak udvariasságból hallgatta. - Hogy tudhatnám?

Rusch úgy nevetett, hogy a nyelve kilógott a szájából. - Azonnal elkapott két kar. Rendőrök kezébe jutottam. Hallott már ilyet életében?

- Szóval Roth elárulta?

- Tőrbecsalt és én beleestem. Mariskával meg akartak szabadulni tőlem, bemártottak.

- Jól van, kaptam két évet, nem szóltam semmit. De megfogadtam, ha kiszabadulok, leszámolok velük. Amikor kiszabadultam, kést vásároltam, meg revolvert, mondtam magamban: várjatok csak! De nehéz volt őket megtalálni. Nappal dolgoztam, éjszaka a tánchelyeket jártam. Most figyeljen uram, most jön a java. - Újabb pohár konyakot hajtott fel. - Most jön a java, uram. Egy este betérek egy kis treptowi tánchelyre. Hát mit látok? Rothot és Mariskát. Megyek feléjük... a kést és a revolvert a zsebemben tartom. Megyek feléjük. Roth abban a pillanatban megugrik. No, de Mariska..., mit gondol mit csinált? Térdre esett és úgy visított, ahogy életemben még nem hallottam senkit se visítani. Még a kezét is felemelte. És mit gondol, mi történt? Elfelejtettem az egész haragomat, minden bosszút, amit csak esküdtem. Felemeltem Mariskát a földről, s megkérdeztem: Mariska, mit ordít? Sírt, zokogott, megnyugtattam. Végre meg is nyugodott, megígérte, hogy ezentúl nálam marad. Mert engem sokkal jobban szeret, mint azt a Rothot. Meg is tette, uram. Lássa, ilyen dolgok esnek meg a világon.

Hirtelen felemelte a nagy ökleit és elkezdett ordítani: - És most halva fekszik a Mariskám! Most odabenn fekszik és halott! Mariska, Mariska! És a fejét verte az öklével.

- Nyugodj meg már, te Rusch! - Mondta a kocsmáros. - Elviseled.

- Mariska halott! - ordította megint Rusch.

György felállt, menni készült.

- Nem, nem, maradjon - kérte a lakatos. - Maradjon velem. Kell valaki, akivel beszéljek. Nem fogom a mesémmel untatni. Inkább beszéljünk a Krisztinájáról.

És elkezdte mondani, hogy Krisztina eleinte milyen jól megvolt a feleségével. Tortát sütöttek együtt... nagyszerű volt. De aztán elvesztette az állását, elfogyott a pénze. Akkor egy kis szőke úr jött mindig, egy kis cvikkeres, az elvitte sétálni. Később egy másik sovány, talán orosz. Bejött az udvarba, fütyült valami szomorú melódiát.

György felugrott, olyan gyorsan tűnt el, hogy a lakatos már csak a levegőt érte, mikor utánanyúlt.

VI.

A menedék a kis szállodában, ahol György megszállt, nem sokáig tartott. Már néhány nap múlva nem tudta megfizetni a padlásszobát sem és egy szép reggel, még alig hajnalodon, kiosont a hotelből. Kis kézitáskáját kevés holmijával otthagyta nekik.

Ez a bizonytalanság végső erőfeszítésre sarkallta. Kora hajnaltól késő éjjelig lótott-futott. Lépcsőn fel, lépcsőn le. Előszedte a papírjait. Órákig várt. Tűrt. Mint más munkanélküli, az újságok hirdetőtábláin a még nedves lapokat olvasta, azután rohant, valami nagyon halvány reménység után. Nem csüggedt, minden nap újuló szívóssággal vette fel a harcot. Nem húzódott meg már a sarokban, előlépett, kért, követelt.

A hangja határozottabb lett, tekintete bátrabb, mindig annak a karmesternek a történetére gondolt, aki teljesen ismeretlenül, egy krajcár nélkül érkezett meg egy nagyobb vidéki városba és estére már az operában dirigált, mert a két helybeli karmester váratlanul megbetegedett. Ma egyike Németország első dirigenseinek.

Miért ne mosolyoghatna rá is a szerencse? És kevés híján csakugyan úgy is járt, mint az a karmester. Berlin egyik legelső építészénél jelentkezett, ahová nem mert soha elmenni. Az ügy nem indult reménytelenül. Nem a szokott udvarias, unott mosoly fogadta. Kérték, hogy váljon. Egy gyár égett le valahol, amilyen gyorsan lehet, fel kell építeni. Lám, lám. György a karmesterre gondolt, aki néhány perccel az előadás előtt vágta magát frakkba.

Egy gyárnak kellett leégni, éppen jókor ahhoz, hogy... de egy sovány, kopasz úr lépett a várószobába, György kopott, viseltes kabátját futó pillantással végigmérte, aztán sajnálkozva rázta a fejét. Szóval, megint semmi.

Semmi. Ha itt nem, majd másutt.

A pályaudvaron néha megkeresett néhány fillért. De gyors szem kellett hozzá, fürge láb. A konkurencia vigyázott.

Délben az Alexanderplatzon az üdvhadseregnek három, és egy nagy sajtóvállalatnak két ingyen konyhája gőzölgött. Egész sereg asszony, férfi, csupa nyomorult, rongyos, sápadt alak sorakozott, végtelen rendben, és vonult türelmesen előbbre. Egy tányér forró levest adtak, nem volt sok, de mégis valami. A konyhát kíváncsi tömeg állta körül. Egyszer egy fotográfus is jött felvételt csinálni. György elfordította a fejét. Talán Katschinszky elé kerül a kép, mikor az előkelő hotel halijában a teáját issza.

Az éjszaka volt különösen nehéz. Valóságos pokol. Rőten lángolt az ég a fekete házak közt. Egyszer véletlenül akadt szállás, máskor a pályaudvaron, menedékhelyen aludt. Az északi negyedben talált hálóhelyet, ahol néhány fillérért a padlón alhatott. Test, test mellé zsúfolva. Még a folyosókon is kimerült testek hevertek. Úgy kellett rajtuk keresztüllépni. Az összepréselt, piszkos emberek kigőzölése fullasztó volt. György rendesen csak reggel felé aludt el. Ott hevert nyitott szemmel. Az alvók horkoltak, hörögtek, nyögtek. Némelyik vadul sikoltozott álmában. Férfi, asszony, gyerek hevert egy rakáson, néha egy-egy zugból, kéjes nyögést is hallott, míg egy felháborodott hang fel nem csattant. S ez abban a városban volt, amelynek utcáit nappal gumihengerrel kefélték tisztára.

Néhányszor egy fiatal lányka mellé került György, szinte gyerek volt még, vékony lábú, kicsi, fejletlen. Álmatlanul feküdt az is. Néha órákig látta az árnyékát egyenesen, mozdulatlanul ülni. Egy éjszaka egészen közel húzódott hozzá a lány, olyan közel, hogy sovány testét érezte. Vágyakozva súgta: - Alszik? - Óvatosan meghúzta a kabátja ujját, föléje hajolt, de György nem mozdult, teste megmerevedett az iszonyattól.

Némelyik éjszaka végtelen hosszúnak tűnt. Nyugtalanul hánykolódott egyik oldaláról a másikra. Majd vacogott a hidegtől, majd úgy tüzelt a teste, mintha lázban égne.

Az alvók hörögtek, sikítottak, távol pedig dörgött a város. Olyan volt, mint mikor a folyó jege zajlik tavasszal. Stobwasserre gondolt, aki vékony takarói alatt fuldoklik. Katschinszkyra, amint elegánsan ül valamelyik játékteremben, s a mennyezetről, falakról vakító fény árad. Sajátságos: a ragyogó, túlfűtött termek víziója üldözte minden éjjel, a szörnyű sötétben is.

Hamarosan megindulnak a villamosok, a fürge autók szerterepülnek, az áruházak megtelnek felfrissült, kialudt néppel, de most még éjjel van, még komor a város, ijesztő. Tegnap éjjel egy férfit dobtak le a harmadik emeletről, egy automobilgyár őrét meggyilkolták, egy rendőrt agyonlőttek a posztján. És így megy ez minden éjjel.

Gyakran gondolt Krisztinára is, aki megcsalta.

Akkor egész éjszaka egyenes háttal ült.

VII.

Minden reggel megjelent a munkanélküliek tömege a munkaadó irodák előtt, valóságos hadsereg, zászlóaljak, ezredek lepték el az utakat. Minden reggel dideregve, köhögve jöttek elő a sötét odúkból, ahová éjszakára bebújtak. A cipőjük szétázott, lyukas rongyaik csapzottak az esőtől. Soknak inge sem volt meztelen testén. Sápadtak, piszkosak, elvadultak voltak, némelyik fuldokolva fetrengett a földön.

Most türelmesen álltak a szitáló esőben, nagy, vörös kezüket a nadrágzsebükbe dugták, a lábuk sajgott, vártak. Keveset beszéltek. Némelyik izgatottan ordítozott, éhező gyerekét, feleségét emlegette és szidta a kormányt, a szakszervezetet, a tőkét. Fél óra múlva a munkaközvetítőt már be is zárták, munkaerő kereslet nem volt.

Mára hát megint vége. A nyomorúság zászlóaljai megindultak újra és el-elszéledtek az utcákon, fáradtan, tompa kétségbeeséssel a szívükben rótták az aszfaltot. Arra voltak ítélve, hogy fáradt lábukat tizenkét órán át vonszolják a kemény kövezeten.

Súlyos gazdasági válság szakadt a világra. A piacok megteltek. A raktárak pukkadásig zsúfolva áruval, amit a kontinensek gyárai ontottak szünet nélkül. Föl a Jang-Cse-Kiangig, az Amazonas folyóig hordták a hajók az árut, mélyen be a színes népek országaiba. A kereskedők a báláikon ültek és vártak. Csak ha a világ rettenetes raktárai kiürülnek, akkor lesz remény a javulásra.

A kereskedelmi flották pedig álltak a kikötőkben. A bányák szénhegyei hegyláncokká halmozódtak, a munkanélküliek hadserege napról napra nőtt.

Minden remény hiába. György két hétig minden reggel megjelent a közvetítő irodák előtt a legkisebb eredmény nélkül. Homlokát ráncolta, a gondolatai összekavarodtak. Járás közben gyakran megingott.

Most már rákényszerült, hogy az éjszakát gyakran a szabadban töltse. Az éjszakák még nem voltak túlságosan hidegek. Hála Istennek, véletlenül talált egy kis szélvédett helyet. Itt kuporgott, a padján, köpenyébe burkolódzva. A szomszéd padokon más árnyak kuporogtak.

Automobil tülköl, hahota, kiáltozás, verekedés hangzik. Szerelmes párok surrannak el, mint az árnyak, éjszakai lányok a lámpák alatt, kezükben táskájukkal. Részeg ember jött, hangosan beszélt maga elé. Ebben a városban, ebben a hosszú éjszakában egyetlen pillanatig sincs nyugalom. Most jön a lassú, recsegő lépés is, amelyet az ember messziről megismer. Akkor megint felállni, menni, csak akkor lehet visszafordulni, ha a lassú lépés nesze elhal a távolban.

Mint a tűzvész, úgy lángolt az ég a fekete város felett. Messze, messze valahol vonat zakatolt; hol fújt, dübörgött, hol csak elhalóan zengett a csöndes éjszakában.

Ilyen zakatoló vonaton jött fel György is, a kis thüringiai városból két évvel ezelőtt Berlinbe. A szeme lázas volt az álmoktól, a szíve mámoros a reménytől. Bérűn! A makacs kitartás, a diadalmas akarat városa. Itt majd utat tör ő is, érezte, amikor kiszállt a túlzsúfolt vonatból. Ezt szikrázták a hatalmas ívlámpák, amelyek pazarul szórták fényüket feléje. A város dörgő, félelmetes moraja ezt az érzést hömpölygette.

Az első éjszakát kóborlással töltötte; az álmaiban álmainak élt. Diadalmasan lépkedett; ez a város még behódol neki.

Ifjúsága küzdelmes volt. Az anyja korán özvegységre jutott, szorgalmas kis asszony volt, aki korábban kelt a tyúkoknál is és késő éjszakáig dolgozott kormos petróleumlámpája mellett. Mosott, sepert, vasalni járt házakhoz, a szájától megvont filléreken nevelte fiát.

Hétéves korában a hajnali péksüteményt hordta ki György, mikor nyolc lett, a kuglibábukat állítgatta az „Arany angyal”-ban, míg a fáradtságtól össze nem esett. Itt együtt dolgozott Stobwasserrel, aki mellesleg a karban is énekelt. De tizennégy éves korától már maga kereste a kenyerét. Másolt, egy asztalosnak rajzolt, címtáblát festett egy kis szatócsnak, korrepetált. Első tanítványa már hat órakor jött. Mechanikus volt és a bányásziskolára készült, a matematika elemeire tanította György. Délután és este gyengébb osztálytársait tanította. De este és éjszaka magának dolgozott. Álma az volt, hogy építhessen, múzeumot, hallatlan termekkel, kupolákkal, hatalmas városházát, színházat, óriási gyárakat, ipartelepet, az anyjának pedig egyszerű, nemes kis házat, kerttel. Ez volt a legszebb álma. Szegény jó édesanyja! És a sok nélkülözés! Amíg a társai sétáltak, lányokkal nevetgéltek, kirándultak, sportoltak, kocsmában mulattak, addig ő otthon ült és dolgozott. Amíg a pajtásai gondtalanul éltek máról holnapra, ő elfelejtette már a nevetést is, amelyet alighogy megtanult. Az iskolában is kis segítséghez jutott, stipendiumokhoz, ingyen ebédekhez. De a támogatás külön szorgalomra, hősiességre kötelezte, külön hajlongásra, köszönetre. Mennyi megalázás érte miatta! Viselte némán, zúgolódás nélkül, csak valami nehéz nyomással a szíve táján. Egy pár év, még egy pár év és a város meg fogja tudni, kicsoda Weidenbach György. Mennyi lázas álom a fiatal ember szívében, mennyi gyilkos, emésztő fantázia.

És most ült a padon, elhagyatottan a nagy városban. Az anyját látta maga előtt, amint súrol, mos, a kis lámpa fényénél, a köves padozatú konyhában. Néha iszik egy-egy kortyot a kávéjából, ráncos ajkát csücsöríti, a szemét összehúzza. Nem írta meg neki, hogy a kórházban fekszik, erről ne tudjon. Csak annyit írt, hogy ma Berlinben élni nehéz és hogy éhbérért dolgozik, olyan kevésért, hogy egyelőre sajnos, semmit se küldhet.

Az ifjúi álmok kísértették újra... a becsvágyálmai, és a szíve beleremegett, míg hosszú éjszakákon át az utca padján kuporgott.

VIII.

A legnagyobb emberforgatagban György hirtelen megállt. A homlokát ráncolta, gondolkozott. Micsoda... micsoda gondolat villant az előbb az agyán keresztül? A menekülés. Igen, Stobwasser.

Felkeresse megint Stobwassert?

Hiszen barátok voltak már akkor, mikor együtt állították fel az „Arany angyal”-ban a kuglibábukat. Már megindult arrafelé, de néhány lépés után megállt. Látta Stobwassert jéghideg műtermében betegen feküdni. Lehetetlen, hogy a maga bajával terhelje.