Éjféltájt

részlet

Translation entitled „Éjféltájt”
© 1944, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Towards Zero
© 1944, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Fehér Katalin
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 1979, 2023 Fehér Katalin
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 156 2

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Robert Gravesnek

Mivel voltál olyan kedves, és azt mondtad, hogy tetszenek a történeteim, megkockáztatom, hogy neked ajánlom ezt a könyvet. Csak arra kérlek, amikor olvasod, keményen fogd vissza kritikai hajlamodat (melyet az e témában tett minapi kicsapongásaid kétségkívül tovább élesítettek!). Ez a történet a szórakoztatásodat szolgálja, s nem a „Mr. Graves irodalmi pellengérre állítottja” cím várományosa.

Barátod,

Agatha Christie

Előjáték

November 19.

A kandalló körül egybegyűltek csaknem valamennyien jogászok vagy jogi kérdések iránt érdeklődők voltak. Közöttük foglalt helyet Martindale ügyvéd, Rufus Lord királyi tanácsos és a fiatal Daniels, aki a Carstairs-ügyben tett szert hírnévre, s még néhányan az ügyvédi kamarából, Cleaver bíró, Lewis a Lewis és Trench ügyvédi irodából, végül pedig az öreg Mr. Treves. Mr. Treves nyolcvanhoz közel járt már – igen érett és tapasztalatokban bővelkedő nyolcvanadik életévéhez. Egy híres ügyvédi iroda tagja volt, méghozzá a legnevesebb tagja – egyben bűnügyi szakértő –, és úgy hírlett, jobban ismeri az előkelő társaság titkait, mint bárki más Angliában.

Meggondolatlan emberek úgy vélekedtek, hogy Mr. Trevesnek meg kellene írnia az emlékiratait. Mr. Treves jobban tudta azt náluk. Tisztában volt azzal, hogy ő túlságosan is sokat tud.

S noha már régen visszavonult az aktív gyakorlattól, nem akadt ember egész Angliában, akinek a véleménye annyit nyomott volna a latban hivatásának tagjai körében, mint az övé. Valahányszor csak vékony, gyönge hangján megszólalt, tisztelettudó csend támadt.

A beszélgetés most éppen arról a sokat vitatott ügyről folyt, amelyet aznap zártak le az Old Baileyben. Gyilkossági per volt, a vádlottat felmentették. Az egybegyűltek azon igyekeztek, hogy újfent megvitassák az ügyet, és szakmai szempontból kifogásoló megjegyzéseket tegyenek vele kapcsolatban.

A bűnvádi eljárás ott követett el hibát, hogy arra az egyetlen tanúra támaszkodott – tudhatta volna az öreg Depleach, milyen nagy lehetőséget ad a védelemnek. A fiatal Arthur a lehető legtöbbet hozta ki annak a cselédlánynak a vallomásából, és Bentmore, a bizonyítás eredményeit összegezve, hiába helyezte a dolgokat a helyes megvilágításba, a baj már megesett, az esküdtszék hitelt adott a lány szavainak. Az esküdtek furán viselkednek… soha nem tudja az ember, mit vesznek be, és mit utasítanak el. Csak egyszer vegyenek valamit a fejükbe, többé senki sem képes azt kiverni onnét. Elhitték, hogy a lány igazat mond azzal a feszítőrúddal kapcsolatban, és ki is tartottak emellett. Az orvosi bizonyíték már egy kicsit magas volt nekik. Csupa bonyolult kifejezés, meg az a tudományos zsargon… rém rossz tanúk ezek a tudós pasasok… csak hímeztek-hámoztak, se igent, se nemet nem tudtak mondani, amikor egy szabatosan megfogalmazott kérdést tettek fel nekik… váltig csak: „bizonyos körülmények között előfordulhat”… és a többi.

Lassacskán mindenki elmondta a magáét, a megjegyzések egyre ritkábbá és összefüggéstelenebbé váltak, általános hiányérzet támadt. Minden arc Mr. Treves felé fordult. Mr. Treves ugyanis mindeddig egyetlen megjegyzést sem fűzött az elhangzottakhoz. Egyre nyilvánvalóbbnak tűnt, hogy a társaság e legnagyobb tisztelettel övezett kollégájától várja az utolsó szót.

Mr. Treves, székében előrehajolva, szórakozottan a szemüvegét törölgette. Volt valami a csendben, ami arra késztette, hogy hirtelen felnézzen.

– Hm? Miről van szó? Kérdeztek tőlem valamit?

A fiatal Lewis szólalt meg.

– Éppen a Lamorne-ügyről beszélgettünk, uram.

Várakozó szünetet tartott.

– Igen, igen – mondta Mr. Treves. – Pont azon gondolkodtam.

Tiszteletteljes csend támadt.

– Attól tartok, kissé hóbortos vagyok – mondta Mr. Treves, miközben tovább törölgette a szemüvegét. – Igen, hóbortos. Talán az évek múlása okozza. A magam korabeli már megengedheti magának, hogy egy kicsit bogaras legyen.

– Igen, valóban, uram – mondta Lewis, de zavartnak látszott.

– Nem is annyira a különféle jogi vonatkozásokon gondolkodtam – folytatta Mr. Treves –, noha érdekesek voltak… igen érdekesek… és ha az ítélet más irányba terelődik, kedvező terepet nyújthatott volna a fellebbezésnek. Tehát, mint mondottam, nem az ügy jogi oldalán, hanem… szóval, jobbára a per szereplőin gondolkodtam.

Valamennyien eléggé meglepettnek látszottak. Ők az ügyben szereplőket csupán a szavahihetőségük szerint vagy mint tanúkat osztályozták. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy bűnös-e a vádlott, vagy pedig ártatlan, aminek a törvényszék nyilvánította.

– Emberi lények, értik? – mondta eltűnődve Mr. Treves. – Emberi lények. Különbözőfélék, különbözőfajták, nincsen belőlük két egyforma. Némelyik intelligens, ám több köztük az ostoba. A legkülönfélébb vidékről érkeztek… Lancashire-ből, Skóciából… a vendéglős Olaszországból, az a tanítónő meg valahonnét Közép-Nyugatról. Mind belecseppentek és belekeveredtek az ügybe, végezetül pedig valamennyien a londoni törvényszék előtt kötöttek ki egy borongós novemberi napon. Mindegyik eljátszotta a maga kis szerepét. Az egész egy gyilkossági perben érte el csúcspontját.

Szünetet tartott, és térdén finoman egy halk takarodót dobolt.

– Szeretem a jó detektívregényeket – mondta. – De tudják, egyik sem a megfelelő momentummal kezdődik! Folyton a gyilkossággal kezdik. Pedig a gyilkosság már a vége! A történet már jóval előbb elkezdődik… olykor évekkel előbb… Mindazon okokkal és eseményekkel, melyek egyszer csak bizonyos embereket egy bizonyos időben s egy bizonyos helyen összehoznak. Itt van például annak a kis cselédlánynak a bizonyítéka… Ha a konyhalány nem szereti el az udvarlóját, akkor ő nem rúgja fel az állását hirtelen haragjában, nem szegődik el Lamorne-ékhoz, és nem válik belőle mentő tanú. Meg az a Giuseppe Antonelli is!… Átjön a bátyjához egy hónapra. A bátyja vak, akár egy denevér. Ő nem látta volna meg, amit Giuseppe éles szeme észrevett. Ha pedig a szolgálatos rendőr nem teszi a szépet a 48. szám alatt lakó szakácsnőnek, nem kési le a szolgálatát…

Finoman bólintott:

– Minden egy adott hely felé tart… és amikor eljön az ideje… célba ér. Éjfél. Igen, mind éjfél felé tartanak… Éjfél felé… – ismételte.

Hirtelen kissé megborzongott.

– Hiszen ön fázik, uram, húzódjon közelebb a kandallóhoz.

– Nem, nem – hárította el Mr. Treves. – Csak a síromra lépett valaki, ahogy mondani szokták. Hát akkor, én lassan el is ballagok hazafelé.

Barátságosan biccentett, majd lassú, de határozott léptekkel kiment a szobából.

Egy pillanatig bizonytalan csend támadt, aztán Rufus Lord megjegyezte, hogy nincs már sok hátra szegény öreg Mr. Trevesnek.

– Éles elme… igen éles elme… de hiába, öreg már, az az igazság – mondta Sir William Cleaver.

– A szíve is gyenge. Bármelyik percben összeeshet – tette hozzá Lord.

– Úgy tudom, vigyáz is magára – mondta a fiatal Lewis.

Mr. Treves éppen akkor szállt be óvatosan lágy suhanású Daimlerjébe. Az autó egy csendes kerület egyik háza előtt állt meg. Egy inas féltő gonddal lesegítette róla a kabátot. Mr. Treves a könyvtárszobába ment, ahol a kandallóban tűz lobogott. A hálószobája a földszinten volt, mivel a szívbetegség miatt nem volt szabad lépcsőt másznia.

Letelepedett a tűz elé, és maga elé helyezte aznapi postáját.

Gondolatai még mindig azon a hóbortos elképzelésen időztek, amelyet a klubban kifejtett.

Ebben a percben is – gondolta magában Mr. Treves – készül valamilyen dráma… egy gyilkosság. Ha kedvem támadna egy ilyen véres és gyilkos, szórakoztató regényt írni, egy öregedő úriemberrel kezdeném, ahogy a kandalló előtt ülve a leveleit bontogatja… amikor anélkül, hogy akár csak sejtené is… éjfél felé közeleg…

Felnyitott egy borítékot, és szórakozottan bámult a belőle kihúzott levélre.

Arckifejezése egyszer csak megváltozott. Az álomvilágból visszazökkent a valóságba.

– Te jó isten – mondta. – Micsoda bosszúság! Csakugyan roppant kellemetlen. Ennyi év után! Ez minden tervemet felborítja!

„Tessék kinyitni,
mindenki megjött!”

Január 11.

A beteg kissé elmozdult a kórházi ágyon, és elfojtott egy nyögést.

Az éjszakai nővér fölállt asztalától, és odament. Megigazította párnáit, és feljebb húzta, hogy kényelmesebben feküdjön.

Angus MacWhirter köszönetképpen csak morgott valamit. Forrt benne a lázadás és a keserűség.

Mindenen túl kellene már lennie. Már az egésztől meg kellett volna szabadulnia! Ha az az átkozott, ostoba fa nem épp azon a szirten nő! Meg ha az a nyavalyás, túlbuzgó szerelmespár nem pont ott találkozik, a téli éjszaka hidegével dacolva, a szikla peremén!

Ha ők (meg a fa) nincsenek, nem marad életben, egy lendületes fejesugrással elmerül a jeges, mély vízben, talán egy darabig küszködik, aztán mindent elfelejt… és véget ér egy elfecsérelt, haszontalan, értelmetlen élet.

És hová jutott? Nevetséges módon, törött vállal fekszik egy kórházi ágyon, még az is lehet, hogy rendőrbíróság elé kerül, öngyilkossági kísérlet vádjával.

A pokolba is, hát nem ő rendelkezik a saját életével?

Ha sikerült volna, kegyelettel eltemetik, és azt mondják, elmezavarában tette.

Még hogy elmezavarában! Ugyan! Sosem volt épebb az elméje! Az öngyilkosság a leglogikusabb és legértelmesebb dolog, amit az ember az ő helyzetében elkövethetett.

Teljesen tönkrement, az egészsége megrokkant, a felesége meg otthagyta egy másik férfi miatt. Se állása, se senki, aki szeretné, se pénze, se egészsége, se reménye – hát nem ez az egyetlen lehetséges megoldás, hogy pontot tegyen a végére?

És most ilyen ostoba helyzetbe került. Hamarosan kioktatja majd valami álszent rendőrbíró azért, mert észszerűen ezt tette az egyetlen dologgal, ami az övé: az életével.

Dühösen felhorkant. Kirázta a hideg.

Az ápolónő megint mellette termett.

Fiatal, vörös hajú, kedves, de meglehetősen szenvtelen arcú teremtés volt.

– Nagyon fáj?

– Nem vészes.

– Adok valamit, amitől elalszik.

– Nincs rá szükségem.

– De hát…

– Azt képzeli, nem bírok egy kis szenvedést meg álmatlanságot elviselni?

– A doktor úr azt mondta, hogy beadhatunk egy altatót.

– Fütyülök arra, mit mondott a doktor úr.

A lány kisimította a takaróját, és közelebb tolta hozzá a limonádét.

A férfi kissé röstelkedve szólalt meg:

– Bocsásson meg, ha goromba voltam.

– Ó, nem tesz semmit.

Bosszantotta, hogy a leányt egyáltalán nem zavarja az ő rosszkedve. Semmi nem tudott áthatolni elnéző közönyének ápolónői vértezetén. Beteg volt csupán, nem pedig férfi.

– Ez az átkozott okvetetlenkedés… ez az egész átkozott okvetetlenkedés – mondta.

– Ez már igazán nem szép dolog – mondta a lány feddő hangon.

– Szép? – kérdezte a beteg. – Még hogy szép! Te jó isten!

– Reggelre jobban lesz – közölte csendesen a lány.

A beteg nagyot nyelt.

– Maguk ápolónők. Maguk ápolónők! Embertelen mind, egytől egyig!

– Nézze, mi a javát akarjuk.

– Éppen ez bőszít fel! Maga. A kórház. A világ. Szakadatlan okvetetlenkedés. Tudják is maguk, mi a jó másnak! Végezni akartam magammal! Tudja, igaz?

A lány bólintott.

– Egyes-egyedül rám, és senki másra nem tartozik, hogy levetem-e magam vagy sem arról a rohadt szikláról. Elegem van az életből. Tönkrementem!

A lány alig hallhatóan csettintett egyet a nyelvével. Ez némi rokonszenvet fejezett ki. A férfi beteg volt. Ő pedig, hogy fájdalmát enyhítse, hagyta, hadd adja ki magából, ami a szívét nyomja.

– Miért ne végezhetnék magammal, ha egyszer kedvem tartja?

– Mert helytelen dolog az ilyesmi – felelte nagyon komolyan a lány.

– Miért helytelen?

Az ápolónő habozva rápillantott. Hite megingathatatlan volt, arra viszont teljesen képtelennek érezte magát, hogy szavakkal meg is magyarázza.

– Szóval… azért, mert szerintem az öngyilkosság bűn. Az életet élni kell, akár tetszik, akár nem.

– Miért kell?

– Mert másra is tekintettel kell lenni.

– Nekem aztán nem. Egyetlen teremtett lény sincs ezen a világon, aki sajnálna, ha meghalnék.

– Nincsenek rokonai? Anyja, nővére vagy másvalakije?

– Senkim sincs. Volt feleségem, de elhagyott, és igaza is volt. Rájött, hogy fabatkát sem érek.

– Barátja azért csak van?

– Az sincs. Nem vagyok barátkozó fajta. Ide figyeljen, nővérke, elmondok magának valamit. Valamikor boldog fickó voltam. Volt szép feleségem és jó állásom. Történt egy autóbaleset. A kocsit a főnököm vezette, én is vele voltam. Azt akarta, hogy azt valljam, harminccal sem ment, amikor a baleset bekövetkezett. Ez, persze, nem igaz. Ment ő ötvennel is. Senki sem halt meg, nem is erről volt szó, ő csak a biztosító előtt akart makulátlan maradni. De nem azt mondtam, amit ő akart. Hiszen merő hazugság volt. Én meg nem szoktam hazudni.

– Azt hiszem, igaza volt. Jól is tette – jelentette ki az ápolónő.

– Csakugyan azt hiszi? A konokságom az állásomba került. A főnök megharagudott rám. Gondja volt rá, hogy máshol se kapjak munkát. A feleségem pedig megelégelte a semmittevésemet meg azt, hogy képtelen vagyok magamnak munkát szerezni. Fogta magát, és elment egy másik férfival, a barátommal. Neki jól megy, egyik sikert a másik után éri el az életben. Én meg csak kallódtam, és egyre lejjebb csúsztam. Inni kezdtem. Ettől viszont nem jutottam álláshoz. Végül már odáig süllyedtem, hogy beálltam szállítómunkásnak, megerőltettem magam, és az orvos azt mondta, soha többé nem leszek az, aki voltam. Ezután már nem sok értelme maradt számomra az életnek. A legegyszerűbb és legsimább megoldásnak látszott mindent szépen befejezni. Se magamnak, se másnak nem volt hasznára az életem.

– Ezt nem tudhatja – suttogta a leány.

A beteg elnevette magát. Már jobb kedve volt. Szórakoztatta az ápolónő naiv konoksága.

– Mondja, kedves, lehetek én bárkinek is hasznára?

– Azt sohasem tudhatja – felelte az zavartan. – Egyszer még lehet.

– Nem lesz egyszer. A következő már sikerülni fog.

– Nem – mondta az ápolónő –, nem fogja ismét megkísérelni.

– Ezt honnan veszi?

– Nem szokták.

A lányra bámult. „Nem szokták.” Szóval ő csak egy öngyilkosjelölt a sok közül…

Már-már erélyesen tiltakozni akart, vele született őszintesége azonban megakadályozta.

Ismét megtenné? Csakugyan úgy gondolja, hogy megtenné?

Hirtelen rádöbbent, hogy nem. Maga sem tudta, miért. Talán ugyanazon okból, amelyet a leány az imént, tapasztalatai alapján kifejtett: öngyilkosságot nem szoktak kétszer elkövetni.

Ám azért eltökélte magában, hogy a dolog erkölcsi oldalát illetően kicsikarja a lány jóváhagyását.

– Mindenesetre, jogom van a saját életemmel azt tenni, amit akarok.

– Nincsen. Nincs hozzá joga.

– Miért, kedves, miért nincs?

Az ápolónő elpirult. Miközben ujjaival a nyakában függő, apró aranykeresztet babrálta, így szólt:

– Hát nem érti? Istennek szüksége lehet még magára.

A férfi meghökkenve bámult rá. Nem akarta a leányt gyermeki hitében megzavarni. Gúnyosan megszólalt:

– Megtörténhet egyszer, hogy megfékezek egy elszabadult lovat, és ezzel megmentem egy arany fürtös kisgyermek életét, mi? Erre gondolt?

A lány megrázta a fejét. Szenvedélyesen, a szavakat keresgélve próbálta megmagyarázni azt, ami gondolatában olyan eleven volt, de csak akadozva jött a nyelvére.

– Előfordulhat, hogy valahol, egyszer, a puszta jelenlétével… anélkül, hogy bármit is tenne… csak egyszerűen ott van valahol… jaj, nem tudom, hogy fejezzem ki magam… szóval, megtörténhet, hogy maga… maga egyszer csak megy az utcán, és csupán ezzel véghezvisz valami szörnyen fontosat… anélkül, hogy akár csak tudomása is lenne róla.

A kis vörös hajú ápolónő Skócia nyugati partvidékéről jött, és volt a családjában egy látnok.

Talán felködlött előtte egy férfialak, ahogy az országúton halad egy szeptemberi éjszakán, és éppen ezzel ment meg egy másik embert a borzalmas haláltól…

Tartalom

Előjáték

„Tessék kinyitni, mindenki megjött!”

Hófehérke és Piros Rózsa

Furfangos cselvetés…

Éjfél

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0