Borítószöveg

Párizs egyik eldugott csücskében egy kedves kis cukrászda csak arra vár, hogy felfedezzék. Könnyen elképzelhető, hogy bájos sarokasztalainál némi romantika is terítékre kerül...

Nina négy idősebb fivére mindig egészen pontosan tudja, hogy a család legkisebbikének, egyedüli lányként, mikor, mit kell tennie, és ezt szívesen a tudomására is hozzák. Így, amikor lehetőséget kap arra, hogy Párizsba utazzon, és segítőként részt vegyen egy cukrásztanfolyam lebonyolításában, nem tudja elég gyorsan összecsomagolni a bőröndjét. A dolog egyetlen bökkenője, hogy a nagyratörő, ugyanakkor rendkívül vonzó séffel, Sebastian Finley-vel kell együtt dolgoznia, aki nem más, mint az egyik fivér, Nick gyerekkori barátja, egyben az a férfi, aki iránt időtlen idők óta romantikus érzelmeket táplál. Ilyen körülmények között nem csoda, ha Ninának nem csak az ínycsiklandozó krémeseknek és makaronoknak kell ellenállnia, hanem egy egészen másfajta csábításnak is...

Fordította

H. Prikler Renáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Caplin: The Little Paris Patisserie

HarperImpulse

an imprint of HarperCollinsPublishers

The Little Paris Patisserie © Julie Caplin 2018

Julie Caplin asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2020, 2024

Borítóterv © HarperCollinsPublishers Ltd 2018

Borítóillusztráció © Shutterstock.com

ISBN 978-963-604-541-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Györke Mária

A borítót az eredeti alapján Oláh Gábor készítette

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Alisonnak, a legjobb kolléganőnek,
nem hivatalos pomponlánynak és minden
szempontból csodálatos csajszinak

1. fejezet

Nina, miközben a kavicsos talajon topogva megpróbálta felmelegíteni fájó és fáradt lábát, vagy ötvenkilencedszer pillantott a telefonjára, ami folyvást ki akart csúszni elgémberedett ujjai közül. Hol a csudában lehet Nick? Már tizenöt perce meg kellett volna érkeznie. A hiábavaló várakozást csak tetézte, hogy lassan jéggé fagyott. A homokkőből épült udvarház hátsó kijárata mellett, a személyzeti parkolóban semmi sem védte a csípős széltől, s emiatt egyre csak gyülekeztek a fejében a sötét gondolatok.

– Hé, Nina, tényleg nem akarod, hogy elvigyelek? – kiáltott oda neki az egyik pincérnő, Marcela erős akcentussal, miközben leeresztett ablak mellett lendületesen kitolatott az egyik helyről.

– Nem – rázta meg Nina a fejét. – Köszi. Mindjárt ideér a tesóm.

Legalábbis, remélte. Ennek ellenére átfutott a fején, hogy de jó is lenne beülni a párás ablakú kisautóba Marcela és a másik két munkatárs mellé. A helyzete annyira ironikus volt, hogy kis híján elnevette magát. A mamája ragaszkodott hozzá, hogy Nick érte jöjjön, mert mielőbb biztonságban akarta tudni, erre tessék… negyedórája itt áll a koromsötét parkolóban, immár teljesen egyedül.

– Ahogy gondolod. Nyolc hét múlva találkozunk!

– Hah! – harsant egy öblös kelet-európai hang a hátsó ülésről. Tomas volt az, az örök pesszimista sommelier. – És te még elhiszed, hogy a felújítók betartják a határidőt!

Az optimisták kórusa azonban lehurrogta.

– Viszlát, Nina! – kiáltották neki integetve, majd Marcela feltekerte az ősöreg Polo ablakát, és nagy sebességgel kihajtott a parkolóból – mint aki másra sem vágyik, mint hogy a fárasztó műszak után végre felpolcolhassa a lábát. Nina már csak remélte, hogy ezt ő is megteheti. Persze ehhez előbb oda kellett volna érnie a bátyjának.

Végre meglátta a felé tartó fényszórókat. Ez nem lehetett más, csak Nick. Már mindenki elment. És valóban, az autó nagy kerékcsikorgás közepette bekanyarodott a parkolóba, és pontosan Nina előtt megállt.

Nina feltépte az ajtaját.

– Szia, hugi! Régóta vársz? Bocsi, de váratlan vészhelyzet adódott, azért késtem.

– Már majdnem idefagytam – morogta Nina, miközben bekászálódott az autó melegébe. – Kutya hideg van. El sem tudom mondani, mennyire várom, hogy elkészüljön az autóm.

– Nekem mondod? Még mindig nem olvadtam ki, pedig egy ideje már idebenn ülök. Egy átkozott birka az oka mindennek. Egy anyajuh fennakadt a láp melletti kerítésen. Muszáj volt megállnom, hogy segítsek a szerencsétlenen.

Talán kicsinyesség volt azt gondolni, hogy a birkának legalább jó vastag a bundája, míg ő egy vékony szoknyában és nejlonharisnyában álldogált a februári hidegben?

– No és milyen volt? Mármint az utolsó este – kérdezte Nick, miközben előrehajolt, hogy kikapcsolja a rádiót, elhallgattatva a bömbölő futballkommentátort. – Rendesen elbúcsúztattátok a kollégádat?

– Jó volt. Meg egy kicsit szomorú is, persze, mivel a felújítás miatt egy darabig nem találkozunk. Sukie pedig New Yorkban lesz.

– New Yorkban. Az elég nagy változás.

– Nem egy ilyen briliáns szakácsnak. Sok helyen megfordult már eddig is.

– Nyilvánvalóan. De New York mégiscsak New York. És a többiek? Mit fognak csinálni?

– Az állandó személyzet tagjait elhelyezik valahol, vagy elküldik valamilyen továbbképzésre.

– Ez nem igazságos. Téged miért nem?

– Szerintem azért, mert én csak alkalmi kisegítő vagyok.

– Hát, akkor majd keresünk neked valamit a farmerboltban vagy a kávéházban. Csak össze tudunk kaparni néhány órát! És talán Dan is tud foglalkoztatni a sörfőzdében. Gail nővérének mindig szüksége van bébiszitterre, és George is megkérdezheti a benzinkúton, hogy van-e üresedés.

Nina behunyta a szemét. Biztos volt benne, hogy a családjában mindenki találna valamit „szegény Ninának” arra az időre, amíg a Bodenbroke Major étterem felújítás miatt zárva tart, akár tetszik neki, akár nem. Nem mintha hálátlan lett volna, tudta, hogy mindenki jót akar, csak azt nem vették észre, hogy már ő is felnőtt, és talán a családja messzire elérő csápjai nélkül is képes arra, hogy megfelelő munkát találjon magának. Szerette a családját, el sem tudta mondani, mennyire, de…

– Mi ez a nagy pufogás? – nézett rá Nick.

– Semmi – válaszolta csukott szemmel Nina. – Atyaég, de fáradt vagyok! És úgy fáj a lábam, mintha egy elefántcsorda trappolt volna keresztül rajta.

– Mimóza! – cukkolta Nick.

– Reggel kilenc óta meg sem álltam! – csattant fel Nina. – És egész nap tömve volt az étterem. Nem is ebédeltem.

– Ez nem járja. Miért nem reklamáltál?

– Hogy reklamáltam volna? Ugyanebben a cipőben jártak a többiek is. Nem volt idő szünetet tartani.

– Csak azt ne mondd, hogy ma még egy falatot sem ettél.

Nina megvonta a vállát. Reggel, az anyja legnagyobb megrökönyödésére, reggeli nélkül rohant el otthonról.

– De. Sikerült ezt-azt bekapnom. – Ám a gyomra, mintha csak vitatkozni akart volna vele, korogni kezdett. Nyilván nem értett egyet azzal, hogy egy fél zsemle meg egy szelet sajt elég lenne egy teljes napra.

Nick arca elborult.

– Értem. Ha akarod, elbeszélgetek az étteremvezetővel az újranyitás után.

– Eszedbe ne jusson! Így legalább veletek vacsorázom.

– Attól még…

– Aki nem ott dolgozik, nem értheti a helyzetet – szakította félbe kissé ingerülten Nina. Nick, persze, mindent, mindenkinél jobban tudott.

– Mit kell ezen érteni? – kérdezte. – A munka törvénykönyve szerint mindenkinek járnak bizonyos szünetek. Csak azokat kellene…

Bármit akart is mondani, közbeszólt a telefonja éles jelzőhangja.

– Nick Hadley – mondta, miután lenyomta a műszerfalon a „hívásfogadás” gombot.

Nina, hálásan a váratlan mentőövért, hátradőlt az ülésben. Végre behunyhatta a szemét, hogy kizárva a külső zajokat, felszínes álomba szenderüljön.

– Hé, Bojti, mi a helyzet a zoknikkal? – hallatszott a kihangosított készülékből. Nina megfeszült az ismerős, szinte mindig vicces hang hallatán. A bátyját, a „bojtár” szó rövidítéseként, előszeretettel szólították Bojtinak a barátai, akik a jelek szerint még mindig megszállottjai voltak a karácsonyi gyermekdalnak: „Az éj leszállt, a bojtárok a zoknijukat mosták…”

– Minden rendben velük. És te, Bicskás? Még mindig a rögbicsapatnak csúfolt szardobálóknak drukkolsz? – A Bicskás az egyik szakács haver nem túl elmés gúnyneve volt. Egy arrogáns, fölényeskedő szakácsé.

– Ne is mondd, cimbi. Ahogy Franciaország ellen játszottak… kutyaütőknek sem nevezném őket. És egy vagyont fizettem a jegyekért.

– Micsoda? Te elmentél a Stade de France-ba? Nem semmi, kisapám!

– Nem annyira, amikor veszít a csapatod.

– Nincs kedved átjönni a Calcutta-kupára? Ha túl sokáig maradsz a franciáknál, még felveszel valami rossz szokást.

– Van egy kis probléma.

– Mi? – kérdezte Nick.

– Mozgáskorlátozott lettem. Ezért is telefonálok.

Nina gonosz kis mosolyra húzta a száját. Sebastiannak nyilván fogalma sem volt arról, hogy ő is ott van, és ez így volt jó. Ha egy idegen belehallgat ebbe a röhejes párbeszédbe, azt hihette volna, hogy két kamaszt hall, nem pedig két felnőtt férfit. Nem mintha Nina a kamasz Sebastianra akart volna gondolni, aki miatt totál hülyét csinált magából. Pechjére tinédzserként belezúgott a bátyja legjobb haverjába, és még tíz év elteltével is mindig volt valaki a családban, aki ezt, ha ritkán is, felemlegette.

– Mi történt?

– Nem fogod elhinni, de eltörtem a lábamat.

– A francba, ember, mikor?

– Pár napja. Nekem jött egy kibaszott gurulós bőrönd, elestem, és sikerült magam alá gyűrnöm a lábamat.

– Ajaj! Jól vagy?

– Nem – horkantott fel Sebastian. – Minden beszart körülöttem. Kiderült, hogy az egyik helyet, ha csak metaforikusan is, bérlővel együtt vettem meg Párizsban. Az előző tulaj sütőkurzusokat szervezett, és elfelejtett szólni, hogy van még egy héthetes, előre befizetett tanfolyam.

– Nem tudod lemondani? – kérdezte Nick, miközben indexelt, és ráfordult a falu felé vezető útra.

– Sajnos nem. Elvállaltam. Arra gondoltam, hogy akár meg is csinálhatom, a francia melósoknak úgyis lesz elég munkájuk a másik két helyen. Pár hónapba biztosan beletelik, mire ott végeznek, és addig a kurzus is lemehet. És úgy is lett volna, ha nincs ez a nyavalyás lábtörés.

Nina a sötétség jótékony leple alatt összeszorította a száját. Normális esetben nem örült volna más szerencsétlenségének, de Sebastian valahogy ezt hozta ki belőle. Nem a sikerei miatt neheztelt rá, hiszen keményen megdolgozott azért, hogy elismert séf és egy kisebb étteremlánc tulajdonosa legyen. Talán túl keményen is, Nina szerint. Ami taszította, az a gőgös, mindenkit lenéző modora volt. Az utóbbi tíz évben, ha véletlenül találkoztak, mindig hátrányos helyzetben volt a férfival szemben. Az utolsó alkalom pedig egyenesen vérfagyasztónak bizonyult.

– És nem tudsz valakit, aki megcsinálná helyetted?

– Nem hinném, hogy bárkit találok ilyen rövid idő alatt. A tanfolyam a jövő héten kezdődik. De nincs is másra szükségem, csak két lábra. Valakire, aki rohangál helyettem, rá is csak addig, míg el nem dobhatom ezt a förmedvény gipszet.

– Nina tudna segíteni. Épp most szabadságolták az étteremben, ahol dolgozik.

Nina, mint akibe villám csapott, felegyenesedett, és összeszűkült szemmel meredt a bátyjára. Leállt volna az agyműködése, vagy mi? A mozdulatot érzékelő Nick Nina felé fordult, így a lány jól láthatta a széles, hófehér fogakat felvillantó mosolyát.

– Már meg ne haragudj, Nick, de a húgod az utolsó, akinek a segítségét igénybe venném.

Nick arcáról lehervadt a mosoly. Az autóban szinte tapintani lehetett a feszült csendet.

– Ó, a francba, ott van melletted, igaz? – kérdezte Sebastian.

– Ó, a francba. Igen. Tényleg itt van – válaszolta jeges mosollyal Nina. – És meg ne haragudj, Sebastian, de inkább juhokat kasztrálok a farmon, ha kell, a fogammal, mintsem hogy téged kisegítselek.

Azzal előrehajolt, és bontotta a vonalat.

2. fejezet

Odahaza a konyhában nagy volt a nyüzsgés. Nina anyja, Lynda, virágos edényfogó kesztyűben sürgölődött a nyolc személyre terített asztal körül. A hatalmas tűzhelyen több fazékban rotyogott az étel.

– Nina, Nick. Éppen időben érkeztetek.

– Hű, de jó illat van! – Nick a tálalóra hajította a kocsikulcsát egy halom limlom közé, ami folyvást megjelent a pulton, annak ellenére, hogy az anyja naponta mindent elrakott. Bár mind a négy fiú elhagyta már a családi házat, továbbra is sajátjuknak tekintették a konyhát, aminek az anyjuk csak örülni tudott. Egyik ivadéka sem ment túl messzire. Nick, aki csak két évvel volt idősebb Ninánál, az udvar végében lakott a kisházban, így ő segített az apjuknak a farmon és a juhok körül. Még nőtlen volt, és a jelek szerint nem is akarta elkapkodni a feleségkeresést. Ami nem jelentette azt, hogy ne nézelődött volna kellő gyakorisággal a potenciális jelöltek között.

– Üljetek le. Gondolom, már az éhhalál szélén álltok. Hol van Dan és Gail? Körülbelül tíz perce szóltak, hogy öt perc múlva itt lesznek.

– És te még hiszel Dannek, anya? Ha engem kérdezel, a saját temetését is le fogja késni – mondta Nick, miközben letekerte a sálját, és gyors puszit nyomott az anyja arcára.

– Ne beszélj így – szólt rá az anyja. – Ma nagyon nagy volt a forgalom a sörfőzdében, és a boltban is. Egy egész busz jött Észak-Walesből. Szegény Cath. – Lynda együttérző pillantást vetett a menye felé, aki az asztal végénél egy csésze kávét dédelgetett a kezében. Cath, a második fiú, Jonathon felesége, most felemelte szőke fejét, és lemondóan legyintett.

– Kész bolondokháza volt. Mindenünk elfogyott. A pogácsa, a kávé, a diótorta. Komolyan mondom, ezek a nyuggerek olyanok, mint a sáskák. Azt gondolná az ember, hogy hetek óta nem láttak rendes ételt. Mindent felfaltak.

Nina rögtön tudta, hogy az anyja arcán felvillanó, aggodalmas félmosoly neki szól.

Felnyögött, és kibújt a kabátjából.

– Ne aggódjatok. Csak bekapok valamit, aztán gyúrok egy adag pogácsát, és összedobok egy egyszerűbb tortát. A vajas krémet reggel is megcsinálhatom.

– De drágám, most értél haza! Gondolom, alig állsz a lábadon. Cath még biztosan kitart egy napig.

Nina észrevette Cath arcán a lemondó grimaszt.

– Anya, semeddig sem fog tartani.

– Hát, ha biztos vagy benne…

Szerencsére az elsőszülött, Dan, aki csak öt perccel előzte meg az ikertestvérét, Jonathont, éppen ebben a pillanatban rontott be a konyhába, maga után húzva a feleségét, Gailt. Az ajtó vad lengésbe kezdett mögöttük, miközben ők nem bírták abbahagyni a vihogást.

– Helló, mindenki, megjött a család kedvence! – bömbölte Dan, mire a felesége egy gyors mozdulattal a bordái közé bökött.

Amikor a családfő és Jonathon is megjelent az előszobában, az addig is tekintélyes zajszint a tízszeresére emelkedett. A járólapot szinte felszántották az odébb tolt székek, és a sörösüvegek csilingelve koccantak össze, amikor kiemelték a hűtőből, hogy egy pattintással eltávolítsák róluk a kupakot. Az apjuk eközben egy vörösboros palackot próbált megszabadítani a dugójától, ami némi küzdelem után halk pukkanással megadta magát. Aztán mindenki elfoglalta a helyét az asztal körül, és könnyed beszélgetésbe kezdtek. Nina ugyancsak becsusszant a helyére, az asztalfőn ülő anyja mellé.

– Biztos, hogy van kedved a sütéshez? Mert ha nincs, kicsit korábban kelek holnap, és megsütök én egy adagot, amivel Cath átvészeli a reggeli rohamot.

– Mondtam, hogy megcsinálom, anya! – Nina látta, hogy a két sógornője összenéz egy pillanatra, majd Gail vidáman rákacsint. – Míg megeszem a vacsorát, kifújom magam. – Nem értette, miért problémáznak ennyit. Hiszen csak pár pogácsáról volt szó, meg egy vacak tortáról. Legalább kimenekülhet ebből a tébolydából, és visszavonulhat az öreg istálló felett kialakított apró lakásába. Ott végre nyugi van, és nem ugratják amiatt, mert nincs senkije.

Az anyja annyiban hagyta, és az asztalon sorakozó ételekkel kezdett foglalkozni.

– Jonathon, mindent összecsöpögtetsz a kanaladdal!

– Nahát, Jonathon! – kontrázott rá rögtön Dan, megragadva a lehetőséget, hogy cukkolja egy kicsit az ikertestvérét.

– Dan, kérsz egy kis repetát?

– Látjátok? Tényleg ő a kedvenc. Kivételeznek vele! – mutatott Jonathon a fivérére, és szinte nyomban csatlakozott hozzá a felesége is.

Mint mindig, most is olyan volt a helyzet, mint az állatkertben etetéskor, Nina mégis örült, mert már nem ő volt a figyelem középpontjában. Sikerült radaron kívül maradnia egészen addig, míg az utolsó cseppet is ki nem törölgették az edények aljáról, csak Dan és Jonathon kapott össze az utolsó falat bárányhúson.

– No és mi a helyzet az autóddal, csillagom? – kérdezte Ninától az apja.

– Még a szerelőnél van. Nem érkezett meg az alkatrész. Holnapra várják.

– Nem mintha attól rendbe jönne az a roncs – mondta az anyja, és a fejét csóválta. – Egy guruló koporsó.

Nina motyogott valamit, de senki sem hallotta meg, mert máris simfelni kezdték az autóját. Pedig semmi baj nem volt az ő kis Fiatjával. Neki tökéletesen megfelelt.

– Egy percig se aggódj Nina autója miatt, mama. Ha tövig nyomja a gázpedált, sem tud olyan gyorsan menni, hogy bármi baja essen – tréfálkozott Nick.

– Egy varrógépben erősebb motor van – tette hozzá Dan a magáét.

– Jobban örülnék, ha valami komolyabb járgányod lenne. Állandóan attól félek, hogy összenyom egy nagyobb autó.

– Ettől aztán ne félj, anya! Ha ez megtörténik, Nick teherautója pillanatokon belül kilapítja. – Dan, aki megnyerte a bárányhúscsatát, nagy csörömpölés közepette a tányérjára ejtette a kését meg a villáját.

Lynda rosszallóan nézett rá.

– Szegény Ninával együtt.

– Szeretem az autómat, szóval, szálljatok le róla – fortyant fel Nina. Már nagyon hiányzott neki a kis járgány, mert nélküle a családtagjaira volt utalva.

– A kocsmáros Tom felesége árulja a kocsiját. Vethetek rá egy pillantást, ha gondolod – ajánlotta az apja. – Ford. A Ford jó, megbízható autó. És nem kerül sokba a fenntartása.

És unalmas, mint a bűn, gondolta Nina.

– Ez igazán remek lenne, drágám – sóhajtotta Lynda.

Nina szeretett volna valami megnyugtatót és okosat mondani, olyasmit, hogy „mivel már mindenképpen ki kell fizetni a javítást, nem ez a legjobb pillanat, hogy új autó vásárlásán gondolkodjunk”, ugyanakkor kezdett elege lenni abból, hogy mindenki meg akarja mondani neki a tutit. Még mindig úgy kezelték, mintha kisbaba volna. Így hát felugrott, körbehordozta villámló tekintetét az asztal mellett ülőkön, és elordította magát:

– Én olyannak szeretem az autómat, amilyen, úgyhogy szálljatok le rólam! – Azzal felkapta a kabátját, és kiviharzott a hátsó ajtón.

De még mielőtt becsapta volna maga mögött, elégedetten állapította meg, hogy az asztal körül mindenki elhallgatott.

Már négy piskótalap hűlt a sütőrácson, amikor meghallotta a halk kopogást. Látatlanban tudta, hogy Nick lesz az. A fivérei közül ő cukkolta a legkevesebbet, és ő volt a legfőbb védelmezője is. Ám most a legszívesebben mégis elküldte volna. Vagy megjátszhatta volna, hogy már alszik, de tudta, hogy a rá cseppet sem jellemző kirohanással sikerült aggodalmat keltenie a családtagjaiban, és ha Nicket nem engedi be, akkor jön majd helyette más.

– Igen? – mondta, és csak résnyire nyitotta az ajtót, így is jelezve, hogy nem akar társaságot.

– Csak látni akartam, hogy jól vagy-e.

A fiú általában vidám arcán most aggodalom suhant át.

Ninának bűntudata támadt, így kicsit szélesebbre nyitotta az ajtót.

– Jól.

– Csak ennyi? – kérdezte Nick, miközben ügyesen benyomakodott a résen, és becsukta az apró garzon ajtaját.

– Csak ennyi. – Nina felsóhajtott. – Kérsz egy csésze teát, vagy valamit?

Nick viccesen felvonta a szemöldökét.

– Valamit? Csak nem azt akarod mondani, hogy brandyt vagy whiskyt rejtegetsz a komódban?

– Ó, az isten szerelmére, és ha úgy lenne? – Nina nem volt tréfálkozós kedvében, és azt sem bánta, ha meglátszik rajta az ingerültség. – Ha esetleg nem vetted volna észre, felnőtt nő vagyok. Ezt csak úgy mondom. De talán jobban érzed magad, ha elárulom, hogy a konyhaszekrényemben legfeljebb pár csomag tea búslakodik.

– Hűha, valaki bal lábbal kelt fel ma reggel! Vagy talán egy bizonyos telefonhívás bosszantott fel ennyire? – Nick keresztbe fonta a karját, és a falnak támaszkodott.

– Nem. A rosszkedvemnek semmi köze ahhoz a rohadék Sebastian Finlay-hez. Abból van elegem, hogy csecsemőként kezel a családom. Majdnem harmincéves vagyok, ba… – Látva Nick elborult arcát, elharapta a szót. Ha káromkodik, az csak olaj a tűzre. – A francba! Nem elég, hogy anya és apa örökké csesztet, Jonathonnak és Dannek is rám kellett szállnia. Cath és Gail meg azon nevetgél, hogy mekkora hűhót tudtok csapni a semmiből. És te vagy közülük a legrosszabb. Muszáj örökké a nagy testvért játszanod? Semmi szükségem rá – mondta elszántan, ökölbe szorított kézzel állva a fivére előtt. Mert bármilyen csábító lett volna keresztülnyargalni a szobán, és ledobni magát a kanapéra, nem akart gyerekesnek tűnni. Akkor nem hiszik el neki, hogy egytől egyig az őrületbe kergetik. Ugyan lehet, hogy eluralkodtak rajta a hormonjai, meg fáradt is volt, de már hónapok óta fortyogott benne a tehetetlen harag.

– Csak azért csináljuk, mert szeretünk – magyarázta Nick.

– Tudom. Komolyan.

– Akkor?

– Úgy érzem… – Igazából maga sem igazodott el az érzésein, és ez jelentette számára a legnagyobb problémát. Frusztrált volt. Ingerült. Gyenge. Nem jutott egyről a kettőre. Taposómalomban érezte magát. Munkahelyi barátnője, a cukrász Sukie már New Yorkban dolgozott, és szinte rögtön szárnyalni kezdett a karrierje. Ninának nem volt karrierje, ami szárnyalhatott volna. Sajnos nem volt meg a kellő gyakorlata, sem bizonyítványa, így Sukie megüresedett állására sem pályázhatott. De ezt sem Nick, sem a családja nem érthette meg. Ők mindannyian elégedettek voltak, és boldogok, bár Nina gyanította, hogy Nick szívesen elment volna a farmról, hogy világot lásson. A Ninánál négy évvel idősebb Toby volt az egyetlen, aki eltávolodott egy kicsit a családtól, de ő is csak Bristolig ment, az állatorvosi egyetemre. Most került csak kicsit közelebb a családi fészekhez, de még mindig ötven mérföld választotta el a mindennapi torzsalkodásoktól.

– Tudom, milyen nehéz a legkisebb gyereknek lenni, ráadásul egyetlen lányként ennyi fiú között. Ami pedig anyát és apát illeti… nem aggódnának ennyire, ha simábban…

– Ki ne merészeld mondani! – Nina tiltón felemelte a kezét.

– Mit? Azt, hogy majdnem meghaltál a születésednél? De hát ez az igazság.

Nina a tenyerébe temette az arcát.

– Igen, de ez mára már történelem. Mégis úgy kezeltek, mintha élet-halál között lebegnék azóta is. A vakbélgyulladásomtól, a bárányhimlőtől és néhány megfázástól eltekintve nem voltam beteg.

Nick nem szólt.

– Vagy voltam?

– Nem – ismerte be a fiú vonakodva. – Nem arról volt szó, hogy kapok egy csésze teát, vagy valamit?

– Ó, az isten szerelmére! – ugrott fel Nina, és bekapcsolta a vízforralót. Nem mintha egyébként lefekhetett volna; még meg kellett várnia, hogy a piskótalapok kihűljenek, és megtölthesse dió- és kávékrémmel. – Hé! – csapott a teáskanállal a bátyja kezére, aki megpróbált bekapni egy frissen sült pogácsát.

– Mmm… Ez valami isteni!

Nina azonban már a teára koncentrált. Volt valami megnyugtató a teakészítésben, és határozottan időt nyert vele.

Fogta a teáskannát, majd a kedvenc készletéből való vintage csészével és alátéttel együtt letette a kis, kerek étkezőasztalra Nick elé. Az egyterű konyha-nappali tökéletes megoldás volt számára, és mivel egyedül élt, nem zsúfolta teli székekkel. Ez az ő kis zuga volt, és gondoskodott róla, hogy valóban az övé legyen. A falakat pasztellszínűre festette, a függönyei és a párnahuzatai finom, apró virágmintás anyagból készültek, ami határozottan nőiessé tette a kis lakást. Az, hogy négy fiú között nőtt fel, kétségkívül fontos szerepet játszott az ízlése alakulásában. A farmházban, amelyben a gyermekkorát töltötte, minden gyakorlati célokat szolgált, és robusztus volt. Ott nem a színek voltak a legfontosabbak. Jonathon és Dan belsőépítészeti ízléséről sok mindent elárult, hogy kedvenc csapatuk színeire, fekete-fehér csíkosra festették a hálószobájukat, így tudatták mindenkivel, hogy ők bizony Newcastle-rajongók.

– Tessék! – töltötte ki Nina a teát.

– Szóval, mi vezetett ehhez a kirohanáshoz? – kérdezte együttérzéstől ellágyult arccal Nick.

– Egy ideje már bennem volt. Úgy érzem, leragadtam, nem csinálok semmit, és nem tudok továbblépni sem.

– Mi jár a fejedben?

Nina a tányérját babrálta. Maga is ostobaságnak tartotta, ami egy ideje formálódott benne. Egyszer már megpróbálta, és mindent összezavart.

A fivérei közül Nick állt hozzá a legközelebb. Talán mert ugyanabban a hajóban eveztek.

– Te nem akarsz néha elmenni innen? Nem akarod kipróbálni, hogy megállsz-e a saját lábadon?

Nick szája megrándult.

– Néha, nagyon ritkán, esetleg megfordul a fejemben, hogy kimaradtam valamiből. Például kevés esélyt adok magamnak az ismerkedésre. Ugyanakkor ízig-vérig farmer vagyok, és ha úgy döntök, hogy szedem a sátorfámat… nos, nem vihetem magammal a farmot. Ilyenkor kisétálok a hegygerincre, lenézek a völgyre, megcsodálom az évezredes sziklák kopár vonulatát, és úgy érzem, hogy magam is a kontinuitás része vagyok. Ide tartozom.

Nina gyengéden a bátyjára mosolygott. Mindig is a hősének tekintette, nem mintha ezt az orrára kötötte volna. Elég nagy arca volt e nélkül is. És a gyerekes handabandázása meg a viccelődős természete ellenére nagyon jó ember volt, és pontosan tudta, hol van a helye a világban.

Nina felsóhajtott. Nem akart hálátlannak tűnni.

– Neked legalább hasznodat veszik. Vannak céljaid, és van rendes munkád.

– Neked is lehetne. Mit akarsz egyáltalán?

Nina elfintorodott, és ismét végighúzta az ujját a csészealj peremén.

– Szeretnék elmenni egy kicsit. Csak amíg meg nem találom az igazi önmagamat.

Nick arca értetlenségről árulkodott.

– Csak azért nem használok „b” betűs szavakat, mert nem akarlak megbotránkoztatni – folytatta Nina, de ezzel csak még jobban összezavarta Nicket.

– Úgy érzem, egy helyben járok. Szeretnék megtanulni főzni. Rendesen. Elegem van abból, hogy a bolt számára csinálok egyszerű sütiket.

– Szakács akarsz lenni? De hát azt már megpróbáltad egyszer. Emlékszel a nyershús-fiaskóra, ugye? – bökte meg a nyomaték kedvéért a húgát. – Tudod, amitől pánikrohamod lett. Sőt mintha hánytál is volna, nem?

– Kösz, hogy emlékeztetsz. Akkor még nem tudtam, hogy vannak szakterületek, ahol nem kell nyers hússal foglalkozni. Lehetnék, például, cukrász. Sukie, aki most már New Yorkban van, elképesztő dolgokat tudott. Ő inspirált engem is. Látnod kellene a süteményeit. Én… Én… – Elhallgatott. Otthon már kipróbált ezt-azt, kisebb-nagyobb sikerrel. A munkahelyén meg, kiszolgálás közben, nehéz volt ellesni a volt kolléganőjétől bármit is. Bár Sukie mindig megengedte, hogy körülötte lebzseljen. De az nem volt elég. Tanulnia kellene. Be kellene iratkoznia egy cukrásztanfolyamra.

Sebastian telefonhívása óta nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy a férfi cukrásztanfolyamot indít. És hogy szüksége van valakire, aki szaladgál helyette. Miközben őt hat teljes hétre szabadságolták. Anya és Cath biztosan találna valakit erre a pár hétre, aki megsütné nekik a sütiket.

Nem is álmodta volna, hogy egyszer ilyen lehetősége lesz. Őrült lenne, ha nem használná ki. A sors rendelte így, bár Sebastiant nem kellett volna feltétlenül belekalkulálnia. De ennél tökéletesebb alkalma sohasem lesz arra, hogy megmutassa a tehetségét a családjának, és bebizonyíthassa, hogy végre megtalálta a neki való munkát.

– Szólnál neki az érdekemben?

– Kinek? – kérdezte értetlenül Nick.

– Sebastiannak.

3. fejezet

Amikor a Gare du Nord állomáson leszállt a vonatról, elfogta a csodálatos érzés, hogy tényleg átzizzent a csatorna alatt, és tényleg egy másik országban van. Mindezt olyan hihetetlennek találta, hogy kis híján megcsípte magát. Alig két órája még a St. Pancrason volt, most meg Párizsban. Egyedül. Távol a családjától. Olyan volt, mintha lerúgott volna magáról egy nehéz, vastag dunyhát, amely alatt már majdnem megfulladt. Már bent ült a kocsiban az apja mellett, készen rá, hogy elinduljanak az állomásra, amikor az anyja még a tenyerébe csúsztatott egy kisebb köteg eurót. – Taxira, hogy amikor odaérsz, ne kelljen metróra szállnod a rengeteg csomaggal.

És az apja ugyanezt csinálta, amikor kitette az állomás előtt. Hát nem szeretni valók mind a ketten? Nina nem akart hálátlan lenni, de azért vannak határok! Tökéletesen elboldogult volna a csomagjaival akkor is, ha metrón kell utaznia.

Annak ellenére, hogy a Eurostaron meghallgatott egy francia nyelvleckét a telefonjára letöltött applikáción, csalódottan vette tudomásul, hogy egyetlen szót sem ért az információs pult mögött ülő férfi által ezer szó per szekundum sebességgel elhadart mondatból. A férfi nem volt hajlandó megszólalni angolul, és az egyetlen szó, amit mindketten értettek, a taxi volt. Ennyit a függetlensége első napjáról! Anya és apa legalább elégedett lesz.

A taxi egy fákkal szegélyezett, széles bulvárra vitte. A lombok árnyékában apró kávéházak és kis asztalkákkal, székekkel telezsúfolt teraszok bújtak meg. Az utca mindkét oldalán, amíg csak el lehetett látni, hat-hét emeletes házak emelkedtek. Szinte minden ablak előtt volt egy csinos kis kovácsoltvas erkély, amelyek bájos ellentétet alkottak az egymástól szabályos távolságban elhelyezkedő, impozáns bejárati ajtókkal.

Az ősinek tűnő kőfalak és a súlyos ajtókeretek ellenére zümmögő hang jelezte, hogy nyílik az ajtó, és Nina egy ragyogóan tiszta lépcsőházban találta magát, ahonnan keskeny, kanyargós, járócsempével borított lépcső vezetett felfelé. És mivel a házban nem volt lift, Sebastian a lábadozás idejére átköltözött egy szállodába. Nina vetett egy pillantást felfelé, majd felsóhajtott. Hogy az ördögben fogja felcipelni a hatalmas bőröndjét, a nehéz sporttáskáját meg a retiküljét a legfelső emeletre? Ez a függetlenség, emlékeztette magát. Ezt akartad, nem? Ennek ellenére óvatosan körülnézett, hátha felfedez valakit, aki segíthetne neki. De a mozifilmekkel ellentétben itt nem jelent meg fényes páncélba bújt lovag, aki könnyedén felvitte volna a csomagjait. Lemondóan a vállára lendítette a sporttáskát a retikülje mellé, és megragadta a bőröndjét.

Sebastian utasítását követve becsengetett a 44/b lakásba. Az ujja még a csengőgombon volt, amikor nyílt az ajtó, alaposan meglepve Ninát.

Az ajtónyílásban egy karcsú nő állt. Az arcát keretező, csinos lófarokban összefogott, szögegyenes haja kiemelte magas arccsontját és határozott vonalú állát. Közönyös pillantásával, fényes, hegyes orrú cipőjével, bő szárú, krémszínű nadrágjával és magas nyakú, világoskék selyemblúzával címlaplány lehetett volna egy klasszikus sikkről és gőgös hidegvérről szóló könyv vagy magazin címlapján. Nina már a látványába beleizzadt.

– Bonjour, je suis Nina. Je suis ici pour les clés de Sebastian. – A szavak kétségbeesett dadogásként hagyták el a száját, és az ajtót nyitó elegáns nő alig leplezett mosolyából ítélve nem keltett túl jó első benyomást.

– Bonjour, Nina. Már azt hallottam, ahogy jött felfelé a lépcsőn. – Nina helytelenítést vélt kihallani a hangjából. – Valerie du… – Nem értette a nő vezetéknevét, mert Valerie szinte teljesen elnyelte a magánhangzókat. – Itt vannak a kulcsok. – Azzal Nina felé nyújtott egy kulcscsomót, olyan királynői mozdulattal, amely távolságtartó is volt egyben, és mintha azt akarta volna kifejezni, hogy „nehogy közelebb gyere, te paraszt”. – Ha találkozik Sebastiannal, kérem, adja át neki a legjobb kívánságaimat. – Tökéletes angolságától és szexi akcentusától Nina még inkább alulöltözöttnek és gyűröttnek érezte magát. – Mondja meg neki, hogy hiányzik. Olyan remek társaság – tette hozzá Valerie sokat sejtető, gonosz pillantással.

Nina nyelt egyet.

– Át fogom adni neki. Öö… Köszönöm. – Valerie, aki legalább tizenöt évvel idősebbnek tűnt Sebastiannál, minden további szó nélkül behúzta az ajtót Nina orra előtt.

– Üdvözlöm Párizsban – motyogta magában Nina. – Remélem, jól utazott. Ha valamire szüksége lenne, kérem, csak szóljon, hiszen először jár nálunk, egy idegen városban, ahol egy árva lelket sem ismer.

Épp amikor megpróbálta átpréselni magát a csomagjaival az ajtónyíláson, csilingelt a telefonja.

Feltételezem, hogy odaértél. Szeretném, ha áthoznál néhány dolgot a lakásomból a szállodába. Hívj fel, és megmondom, hogy mire van szükségem. Ha már itt leszel, azt is megbeszélhetjük, hogy mit várok el tőled. A délután 3 órát javasolom a találkozáshoz. Sebastian.

Ninát lehangolta ez a szigorú, üzleties SMS. Miért nem kaphatott egy szusszanásnyi időt? Alig egy órája érkezett a városba, fogalma sincs, hol van a szálloda, merre induljon. Másra sem vágyott, mint bekapcsolni a vízforralót, meginni egy csésze kávét, és átkutatni a konyhaszekrényt egy kis ennivaló után. Vagy már annyi idő sem jár neki, hogy egy kicsit berendezkedjen?

Átkozottul pedáns ez a Sebastian, gondolta Nina, miközben lerángatott egy gurulós bőröndöt a folyosói szekrény tetejéről. Úgy döntött, ebben könnyebben átviszi mindazt, amit a férfi kért, mint a vászon sporttáskában, amit ugyancsak felsorolt az átszállítandó holmik között. A gurulós bőröndöt, amely úgy nézett ki, mint egy oldalzárakkal ellátott, túlméretezett ezüst szarvasbogár, legalább húzni lehet, míg a másik táskát cipelnie kellene.

Rövid bevezetés után, melynek során Sebastian megadta a szálloda címét, Nina összeállított egy listát azokról a dolgokról, amelyeket át kellett vinnie. A legfontosabb Sebastian laptopja volt, és néhány papír, amit Nina az előszoba asztaláról szedett össze. Ezt követően a hálószobában folytatta a gyűjtögetést. Innen öt ing kellett, szépen összehajtogatva, egy piperetáska, amelybe az öltözőasztalról és a fürdőszobából pakolt be holmikat, köztük egy Tom Ford borotválkozás utáni arcszeszt, amit a férfi külön kihangsúlyozott. És nem, Ninának eszébe sem jutott, hogy csajos módon megszagolja, bár átfutott az agyán, hogy vajon milyen illata lehet. Aztán jött a fehérnemű. Nina habozva húzta ki a komód legfelső fiókját. Jól döntött. Ott volt, amit keresett. Persze kitalálhatta volna, hogy a férfi a bokszereket kedveli. Márka vonatkozásában inkább a Calvin Kleint, mint az M&S-t. Nem mintha nem látott volna épp elég férfialsóneműt odahaza, de az, hogy Sebastiannak ő válogassa össze… ezt túl személyesnek találta. Nem akart így gondolni a férfira. Nem, még egyszer nem fogja elkövetni ugyanazt a hibát. Úgy fogja kezelni, mint bármelyik pasit. Nem lesz nehéz, hiszen Nick haverja, és nemrég még csak egy hülye kisfiú volt. És ő már akkor is ismerte. Miután megparancsolta magának, hogy folytassa a pakolást, kimarkolt néhány alsónadrágot, és közben kirántott a fiókból egy kis kartondobozt. A francba. Ez már kicsit más téma volt. Bár tudta, hogy most valami helytelent művel, szemügyre vette a dobozt. Az volt, amire gondolt. Óvszer. Tizenkét darabos. Fetherlite márka.

Ne nézz bele! Ne!

Azzal lehuppant az ágyra.

Négy darab hiányzott. Sebastian szexelt. Szexel. És a jelek szerint szexelni fog.

Amihez neki határozottan nem volt köze. Mellesleg, nem is érdekelte. Elvileg. Azért sem fogja megnézni az óvszer szavatossági idejét. Nevetséges. És bár apró, fájdalmas szúrásokat érzett a szíve körül, annak nem lehetett köze ahhoz, amit látott.

Sebastian jól nézett ki. Ez nem volt államtitok. Persze hogy voltak női. Akkor is volt barátnője, amikor utoljára látta. Meg azelőtt is. Minden alkalommal másik lány. Számtalan barátnője volt. Ezt Nina is tudta. Nem volt ebben semmi meglepő. Semmit sem jelentett neki.

Ó, a francba! Most mit kezdjen ezzel a dobozzal? Hagyja figyelmen kívül? Tegyen úgy, mintha nem is látta volna? De a férfi tudta, hogy ott van a doboz. Azt is tudni fogja, hogy ő látta. Bár lehet, hogy időközben megfeledkezett róla. Ha beteszi a bőröndbe, abból Sebastian tudni fogja, hogy őt hidegen hagyta a felfedezés. Ez azt is jelentené egyben, hogy felnőtt, világias módon kezelt egy kényes helyzetet. Bár kételkedett abban, hogy szüksége lett volna rá a férfinak. Törött lábbal nehéz manőverezni, ha valaki szexelni akar. De vajon honnan jött ez a gondolat? Nina sietve bedobta a dobozt a bőröndbe. Mi mást tehetett volna?

Szerencsétlenségére a metró forgalmi akadály miatt a megszokottnál lassabban közlekedett, így Nina már akkor késésben volt, amikor az aluljáróból az utcaszintre ért. Időközben szemerkélni kezdett az eső. Másra sem volt szükség ahhoz, hogy a tökéletes bubifrizurája, amitől elvileg felnőttebbnek kellett volna látszania, azonnal begöndörödjön. Párizsi kifinomultságot sejtető tűsarkújában hasogatni kezdett a lába, és méregdrága harisnyájára csúf foltokat rajzolt a koszos esővíz. Az is kiderült, hogy a férfi helyesen adta meg a szállodához vezető gyalogút idejét: tényleg csak öt perc volt, ha az ember rendelkezett egy bizonyos Usain Bolt nevű úr képességeivel.

Mire felvonszolta magát a szálloda lépcsőjén, úgy totyogva a tűsarkújában, mint Tony Curtis a Van, aki forrón szeretiben, már majdnem öt óra volt. A portás kitárta előtte az ajtót, mire alig észrevehető mosolyra húzta a száját, de csak addig, míg átázott cipőjében meg nem csúszott az egyik fényes padlócsempén. Ahhoz, hogy el ne essen, fel kellett áldoznia a gurulós bőröndöt, ám abban a pillanatban, hogy elengedte, felpattant a fedele, és szivárványszínű ívet húzva kiszabadultak, majd szanaszét szóródtak a benne lévő ruhák. És természetesen mi repült a legmesszebb? Az átkozott óvszeres doboz, amelynek hosszas bukdácsolás után éppen egy fényesre suvickolt, barna bőrcipő mellett kellett megállapodnia. A bőrcipőhöz persze ember is tartozott, egy magas, sötét hajú Gregory Fitoussi-hasonmás.

A férfi, szolgai módon engedelmeskedve Murphy törvényének, lehajolt, felvette a dobozt, és a lángoló arcú Nina kezébe nyomta.

– Merci – motyogta Nina, és még egy nemtörődömnek szánt mosollyal is megpróbálkozott, majd olyan nyugalommal, mintha mindig ilyesmik történtek volna vele, elvette a férfitól a dobozt. Mintha tényleg semmiség lett volna az egész, ami egy cseppet sem zavarta, és amitől nem haldoklott volna odabenn.

A férfi egy elbűvölő mosoly kíséretében biccentett neki, érthetetlen franciasággal hadart valamit, aztán, elegánsan átlépve egy bokszeralsó felett, ment tovább a maga útján.

Tudván tudva, hogy mindenki őt figyeli a forgalmas előcsarnokban (nem mintha bárki a segítségére sietett volna), összekapkodta a szétszóródott darabokat, visszagyömöszölte a bőröndbe, lecsapta a tetejét, lesimította a haját és, mintha mi sem történt volna, odamasírozott a recepcióhoz. Sebastian azt mondta neki, hogy ott kaphatja meg a szobája kulcsát.

Csak a jóisten tudhatta, hogy mit gondoltak róla meg a férfiruhával és óvszerrel telepakolt bőröndjéről a jelenlévők. A recepciós olyan hűvösen nézett rá, hogy szinte megdermedt. Bizonyára call girlnek nézték, amiben volt is valami, hiszen, ha jobban belegondolt, a következő hetekben úgy fog ugrálni, ahogy Sebastian fütyül.