Első fejezet

Házunk a falu szélén állt. Fala vályogtéglából épült, amelyet édesanyám nyaranta fehérre meszelt. Tetejét égetett cserép fedte. A hosszú tornác deszkakorlátjába az asztalos tulipánmintát faragott. Tavasztól őszig kitártuk az apró ablakokat, amelyeken keresztül beengedtük a meleget a hűvös helyiségekbe. Az ablakok alatti kiskertben illatos virágok nyíltak.

Nem mondhatnám, hogy rosszul ment a sorunk. Édesapám a báró intézője volt. Jó fizetést kapott, ezért a ruháink nem lenvászonból készültek, mint a falusiaké. Mi sokkal finomabb kelmékből varrt öltözékekben jártunk. Az asztalunkra is rendszeresen került hús és egyéb jóféle étel.

Tizenkét éves voltam akkoriban, és szabad bejárásom volt a közelünkben álló idős Benett báró kastélyába. Nagy kiváltság volt ez egy olyan szegény parasztgyermek számára, mint én. Két későn született gyermekével voltam egykorú. A bárónak három gyermeke volt. Legkisebb lánya, Matilda egy évvel volt nálam fiatalabb. Ő volt az egyetlen barátom. A középső fiú, Adam, aki mindig velünk lógott, egy évvel volt idősebb nálam. Hétköznap délelőttönként velük együtt tanultam írni, olvasni és számolni. Kiváltságos helyzet volt ez akkoriban egy olyan gyermek számára, mint én.

A legidősebb fiú, aki időközben huszonöt éves férfivá érett, sok borsot tört a szülei orra alá. Nem sokat tartózkodott otthon. Jobban kedvelte a városi életet és a csélcsap életmódot, szülei nagy bánatára. Havonta egyszer látogatott haza. Ilyenkor hangos vita hallatszott ki a szalonból, ahol beszélgettek. Édesanyja, a báróné, állandóan azzal fárasztotta, hogy nősüljön meg, mielőtt ők meghalnak. Az ifjú férfi azonban hallani sem akart erről.

Igaz, még apró lányka voltam, de amikor észrevettem jöttét, a szívem hevesebben kezdett dobogni. Testvéreivel együtt a kocsijához rohantunk, hogy üdvözöljük. Ilyenkor cukorkát vett elő a zsebéből, és kedves mosollyal nyújtotta át nekünk. A szememben ő volt a megtestesült férfiideál. Talán a szép mosolya és a ragyogó tekintete hatott rám oly nagyon. Vagy az öltözéke, amely úgy simult délceg alakjára, mintha ráöntötték volna. Magam sem tudtam, mi vonzott benne. Egyik látogatása alkalmával nagyon összeveszett a szüleivel. A hangos kiabálás után sietve távozott. Köszönés nélkül ment el. Soha többé nem láttam.

Az évek lassan teltek. Boldogan éltem gyermekkoromat. Csupán egyetlen dolog vetett árnyékot rá: én voltam édesanyám egyetlen támasza.

Szegény minden évben állapotos volt, de sajnálatos módon a testvéreim nem maradtak életben. Volt közöttük, aki már halva született, és olyan is, aki csak néhány napot élt. Terhessége utolsó heteiben, valamint amikor gyermekágyban feküdt, én láttam el a ház körüli munkát. Tyúkokat, kacsákat etettem, és azt a két malacot is, amelyek a ház végében épült ólban röfögtek. Vizet húztam az udvar közepén ásott kútból. Igaz, csak félig merítettem meg a gémeskúton lógó vödröt, hogy a konyháig legyen erőm becipelni. Mosogattam, súroltam, sőt még főztem is. Anyám apránként tanított arra, mikor mi kerüljön a fazékba. Szorgalmasan, zokszó nélkül végeztem el helyette a teendőket. Teljes szívemből sajnáltam őt.

Édesapám mindig egy örökösről álmodott, de ez a vágya sosem teljesült. Fiúgyermekeket akart, méghozzá sokat, nem pedig gyenge nőszemélyeket. Ezért anyámat hibáztatta, és megvetéssel bánt vele. Alig láttuk otthon. Amikor pedig megtisztelt bennünket a jelenlétével, folyton anyámmal pörölt, hogy szüljön neki egy örököst, aki továbbviheti a Robinson nevet.

Olyan sok gyermeket temettünk már el, hogy anyám határozottan elzárkózott apám óhaja elől.

Dühében rám is olyan szemekkel nézett, mintha bánná, hogy a világra jöttem.

Néha elgondolkodtam azon, hogy milyen céllal küldött a jó Isten erre a földre, mert az urakhoz nem tartoztam, a szegény emberek közé pedig szintén nem sorolhattam magam.

Alkalmanként, ha végigmentem a falun egy kannával a kezemben, hogy anyám kérésére Joseph bácsitól tejet vigyek a főzéshez, a szegény gyerekek úri kutyának csúfoltak. Szó szerint utáltak engem, pedig én sosem néztem rájuk megvetéssel.

Ennek ellenére mindig úgy tettem, mintha meg sem hallanám a felém dobált gúnyos jelzőket. Emelt fővel, rezzenéstelen arccal haladtam tovább, pedig odabent, a lelkem mélyén szomorúságot éreztem emiatt. Ha otthon panaszra nyitottam a számat, a válasz mindig ugyanaz volt: „Ne foglalkozz velük, csak irigykednek rád.”

Kár lenne tagadni, semmilyen téren nem tartoztam közéjük. Tanult voltam, jól öltözött és illedelmes. Soha nem játszottam egyszerű, gyermeteg játékokat. Nem volt rá időm. Ha nem otthon segédkeztem, akkor a báró gyermekeivel töltöttem az időmet.

Tanulmányi időn kívül többnyire a könyvtárban olvastunk és rajzoltunk,

vagy a parkban ütöttük el az időt, láblógatással.

Apám szeretetét nem élveztem, de azért büszkén néztem fel rá. Hiszen neki köszönhettük a jólétünket. Magas, fess ember volt, mosolygós barna szemekkel. Habár barna haja lassan fehérbe borult, az arcán egyetlen ránc sem húzódott. Frissen vasalt ruhában járt, fején pedig mindig fácántollas kalapot viselt, amelyet csak akkor tett le, amikor asztalhoz ült megebédelni abból, amit anyám elé tett, vagy amikor lefekvéshez készülődött, amit én szinte sosem láttam. Mire éjszakánként a cselédlányok öleléséből hazabaktatott, én már javában aludtam.

Akkoriban ez az életforma természetes volt számomra. Visszatekintve egy cseppet sem volt fenékig tejfel. Emlékszem, édesanyámat nagyon ritkán láttam mosolyogni, nevetni pedig szinte soha. Pedig a környékbeli nők a lába nyomába sem érhettek, olyan szép volt. Hosszú, szőke haját kontyba tűzve hordta. Mély, kék szemeit mindenki megcsodálta. Formás ajka vörösen égett, és amikor nevetett, hófehér, egyenletes fogai kivillantak. Apámhoz hasonlóan ő is magasra nőtt. Vékony és csinos volt. Könnyen beillett volna a nemes emberek közé. De az Isten nem ezt a sorsot szánta neki. Mégis úgy tűnt, hogy beletörődött az életébe.

Nem tudom, kire hasonlítottam, de az biztos, hogy nem a szüleimre. Én nem voltam sem szép, sem magas. Tizennégy évesen is amolyan csenevész, vékonyka lány voltam, mint egy szál deszka. Az arcom sem tartozott a megkapó látványok közé, de emiatt sosem éreztem magam kevesebbnek annál, aki vagyok.

Anyám szerint tüneményes gyermek voltam.

Apám szerint mihaszna. Néha mondogatta is: „Semmi haszna, csak az ételt fogyasztja.”

Ilyenkor anyám kedvesen rám mosolygott.

„Ez nem igaz. A legderekabb lány, akit az ég valaha adott.”

Erre apám gúnyosan húzta el a száját. „ Akárcsak az anyja...”

Akkor azt hittem, hogy ezzel a jelzővel anyám jó tulajdonságaira célzott. Később jöttem rá, hogy épp az ellenkezőjét gondolta. Számára anyám és az összes többi nő is csak egy értéktelen eszköz, használati tárgy volt. Valójában egyetlen ember sem felelt meg neki. Mindenkire aggatott valamilyen jelzőt, amely azt mutatta, mennyire lenézi a körülötte élő embereket, rokonokat és ismerősöket.

Csak egyetlen személyt tudott isteníteni, és azt az égig magasztalta: a méltóságos Benett bárót, akinek a talpát nyalta.

Teltek az évek, és tizenöt éves lettem. A testem hatalmas változáson ment keresztül. A melleim gömbölyödni kezdtek, a csípőm is némileg szélesebb lett. Hosszú, fekete hajamat már nem két hosszú fonatban hordtam. Minden reggel, amikor a kastélyba indultam, megfésültem, és kontyba tekertem a fejem tetején. Magamra öltöttem hófehér, könyékig érő, buggyos ujjú blúzomat, hozzá pedig egy földig érő, bő szabású, piros vagy kék színű szoknyát vettem fel. Apámtól kaptam egy bőrtáskát, amelyben a tanuláshoz szükséges irkákat és tollat hordtam. Minden reggel a vállamra akasztottam, elköszöntem anyámtól, és egy összehajtott vajas kenyérrel a kezemben bandukoltam az okulásom helye felé.

Ilyenkor anyám a kiskapuig kísért, és minden alkalommal ugyanazt ismételte határozottan: „Aztán jól viselkedj, nehogy szégyent hozz a fejünkre!”

Buksi, a kutyám, egy kistermetű tacskóféle, egészen a kastély kapujáig loholt utánam hűségesen. Onnan azonban szűkölve fordult vissza, és meg sem állt hazáig, mert a báró nagytestű ebei mindig a frászt hozták rá, ahogy nyelvüket lógatva felém rohantak, amikor meglátták, hogy közeledek.

A kastélyhoz hosszú földút vezetett, két oldalán platánfákkal övezve. Ahogy ráfordultam, a távolban Matilda alakja tűnt fel előttem. Türelmetlenül jött-ment barackvirágszínű, lábszárig érő, fodros ruhájában. Vörös fürtjeit, amelyeket az apjától örökölt, kétoldalt a feje tetejére tűzték. Lábára fehér selyemcipellőt húztak. Amint meglátott, magasba emelte a karját, és hangosan kiabálni kezdett.

– Alice, siess!

Visszaintettem, és futni kezdtem. A kezemben lévő kenyérdarabot a számba tömtem, megrágtam, majd hamar lenyeltem.

– Mr. Kelly ma hamarabb érkezett, és fölöttébb neheztel amiatt, hogy nem tudja elkezdeni a tanítást, mert rád kell várnia – mondta Matilda, ahogy mellém csatlakozott.

– Akkor igyekezzünk! – válaszoltam, majd futásnak eredtünk.

A könyvtárig meg sem álltunk. Egymás mellett loholtunk, amíg el nem értük a kastélyt. Ahogy beléptem az ajtón, Mr. Kelly a katedrán állt. Két kezével a tömör tölgyfaasztalra támaszkodott, lehajtott fejjel nézett rám apró barna szemeivel, az orra hegyéig lecsúszott okuláréja fölött.

Nagyon kedveltem. Sajátos stílusával és viselkedésével sokszor csalt mosolyt az arcomra, amit csak a háta mögött mertem megengedni.

Akárcsak én, ő sem tartozott a megkapó külsejű emberek közé.

Talán ez volt az oka, hogy még egyedül éldegélte napjait. Alacsony, vékony termete nemigen vonzotta a hölgyeket. Csontos arcából hosszú, kampós orra határozottan emelkedett ki. Vékony szája felett dús, pödrött bajuszt viselt. Sötétbarna haját a fejére simítva, beolajozva hordta. Alkalmanként egy-egy tincs merészen ágaskodott az ég felé, ahogy elfeküdte, de Isten tudja, mi okból nem vette észre. Ebből csak arra tudtam következtetni, hogy tanítás előtt talán nem nézett tükörbe.

Most bosszúsan összevonta a szemöldökét, és kellemes beszédstílusával megszólított.

– Kis hölgyem, a héten másodszor fordult elő, hogy kegyedre kellett várnunk. Kérhetnék öntől egy kissé több pontosságot?

Meghunyászkodva a szék támlájára akasztottam a bőrtáskámat, és Matilda mellé ültem az asztal mögé, aki gyorsabb volt nálam.

– Bocsásson meg, Mr. Kelly, többet nem fordul elő – szóltam lesütött szemekkel, pironkodva.

Nem féltem tőle, mert még a hangját sem emelte fel, amikor hozzám beszélt.

– Az ön érdekében ajánlom, kisasszony – mosolygott rám a férfi, majd hátat fordított nekünk, kezébe vett egy krétát, és néhány számtanegyenletet kanyarított a táblára.

Kezünkbe vettük a tollat, belemártottuk az asztalon álló tintatartóba, és írni kezdtünk. Adamet kivéve. Ő nem írt, csak szórakozott. Az irkája széléből apró darabokat tépett le, összegyúrta őket, a szájába vette, megrágta, majd Mr. Kelly hátára köpte, a galambszürke, patyolattiszta öltönyre. Ezt néhányszor megismételte, és úgy röhögött a saját csínytevésén, hogy az összes foga kilátszott a szájából.

Én annyira belefeledkeztem a számolásba, hogy észre sem vettem, mit csinál. Az oldalamon érzett fájdalom hívta fel rá a figyelmemet, amikor Matilda odavágott a könyökével.

– Nézd! Adam megint ki fogja húzni a gyufát... – suttogta, hozzám hajolva.

Összenéztünk, és mi is nevetni kezdtünk.

Mr. Kelly megfordult, és kíváncsi tekintettel ránk nézett.

– Látom, jól szórakoznak – jegyezte meg. – Netán én is megtudhatnám az okát, hogy mi késztette önöket nevetésre?

Adam rögtön az irkájára hajtotta a fejét, és úgy tett, mintha a számoláson

törné a fejét. Ezért a kérdést nekünk kellett megválaszolnunk.

Matilda felállt, és a mutatóujjával az úrfira mutatott.

– Adamen nevettünk.

Mr. Kelly továbbra is a válaszra várt. Bal kezével felemelt egy nádpálcát az asztalról, amellyel ütemesen a jobb tenyerébe csapkodott.

– Tehát?

– Adam ismét papírgalacsinokat köpködött a tanár úr hátára. Azt nevettük Alice-szel.

– Hah, mondhatom, vicces... – szólt Mr. Kelly. – Igazán dicséretes dolog egy fiatal úrtól. Adam, kérlek, fáradj ki, és tartsd ide a tenyered!

Adam, mielőtt felállt, kiöltötte ránk a nyelvét, és vádlón hunyorított sötétbarna szemeivel, mert elárultuk.

– Árulkodó Júdások... – motyogta bosszúsan.

Mr. Kelly tízet ütött a pálcájával a fiú tenyerére, amelynek nyoma még órákkal később is meglátszott.

Ezután csendesen folytatódott a tanulás a megszokott tempóban. Mire az óra delet ütött, fáradtan, nyűgösen tettük le kezünkből a tollat.

Adam hamar a hóna alá kapta az irkáját, és köszönés nélkül, duzzogva kiviharzott. Matilda követte, de ő elköszönt, ahogy az illem diktálta.

Mielőtt elhagytam volna a könyvtárat, Mr. Kelly megszólított.

– Alice, várj!

Ahogy visszafordultam, láttam, hogy az egyik irkámat tartja a kezében, amelybe a múlt órán a fogalmazást írtuk. Rátekintettem, és határtalan izgalom futott át a testemen. Attól rettegtem, hogy nem sikerült jól teljesítenem, és ezért most meg leszek róva. Azt hittem, ezért tart vissza.

– Nagyon szépen dolgozol – mondta –, és kifejezetten eszes gyerek vagy. Ha így haladsz, sokra viszed még az életben.

Rám mosolygott, és átnyújtotta az irkámat.

Nagy kő esett le a szívemről. Nagyon boldog voltam. Visszamosolyogtam rá, és az irkát hamar a táskámba dugtam. Hirtelen nem is tudtam, mit válaszoljak neki. Váratlanul értek ezek a szavak.

– Esetleg gondolkodtál már azon, hogy milyen mesterséget szeretnél űzni, ha nagykorúvá leszel? – folytatta a beszélgetést.

Nem kellett gondolkodnom a válaszon. Álmaim egyike volt ez a cél.

– Tanítónő szeretnék lenni. Szegény gyermekeket akarok megtanítani írni és olvasni – vágtam rá lelkesen.

– Nemes cselekedet lenne – szólt, miközben határozottan felhúzta a két

szemöldökét. Talán nem erre a válaszra számított. – Fogadd meg a tanácsomat. Ne pocsékold a tehetségedet szegény emberekre.

– Az alsó rétegből csak elvétve kerül ki egy-egy olyan diák, aki valamire viszi. Te ettől sokkal többre vagy képes. Akár a nemes emberek között is foroghatsz. Sok szülő keres házitanítót a gyermekének. A te eszeddel akár az is lehetsz.

Némán bólintottam, majd kifordultam, és kiérve az udvarra Matildához igyekeztem. A kerti sétányon várt rám. Szótlanul közeledtem felé. Arckifejezésemből rögtön észrevette, hogy valami bánt.

– Mi a bajod? – kérdezte. – Mr. Kelly megszidott?

– Nem – feleltem. – Csak az irkámat adta vissza, és megdicsérte a munkámat.

Tudja Isten, mi okból, elhallgattam előle, miről beszélgettem a tanítómmal, akire nagyon megharagudtam, mert a paraszti sorban élő szegény gyermekek tanítását felesleges időpocsékolásnak tartotta, holott az én ereimben sem úri vér folyt.

Matildának nem volt erőssége a tanulás, ahogyan Adamnek sem. Így a tanórákat ők csak felesleges, unalmas időtöltésnek tekintették. Valójában nem is szorultak rá, hogy az eszükkel tűnjenek ki. Hatalmas vagyon és biztos jövő várta őket szüleik halála után. A boldogulásukhoz nem kellett kitűnő bizonyítvány. Ellenben nekem ez volt az egyetlen lehetőségem, hogy felnőttként kiemelkedjek a paraszti sorból, és elfogadható fizetésért valahol fizikai munka helyett az eszemből éljek.

A szépen parkosított kertbe mentünk, ahol Adam várt ránk egy padon ülve. Mire odaértünk, kezében egy porcelántányért tartott, amelyet időközben a konyhából hozott ki, megrakva finom, krémes süteményekkel. Jóízűen falatozott belőlük. Jó előre tudtam, hogy nem fogja szó nélkül hagyni sértettségét amiatt, hogy alaposan meglakolt. Ahogy közel értünk hozzá, el is kezdte húgára szórni a csúfos szavakat.

– Árulkodó Júdás, nem kell neki tojás, csak egy seggberúgás… – gúnyolódott, majd Matildára nézve tovább folytatta. – Árulkodó dög vagy. Mindig miattad csapnak meg. Mennyivel jobb lett volna, ha helyetted egy öcsém születik.

Matilda arca elvörösödött a méregtől. Ezért viszonozta Adam szavait.

– Te meg egy semmirekellő vagy. A papa is megmondta!

– Kis tacskó, vau, vau!

– Idióta barom.

– Nyalizó, fecsegő liba.

– Beképzelt majom.

– Légypiszok! Az vagy. Egy apró, kis fekete pont – vagdalózott tovább Adam, húgát bosszantva.

– Hagyjátok már abba! – kiáltottam fel, kettőjük között állva. – Ha semmi értelmes dologgal nem tudjuk eltölteni a délutánt, hazamegyek.

– De mindig piszkál… – panaszkodott Matilda.

– Mert nem bírod befogni a szádat. Egy hétig fog fájni a kezem – hadarta Adam, majd elénk tartotta a tenyerét, amelyen egymás mellett több duzzadt, vörös csík húzódott.

Nem bírtam tovább hallgatni. Matilda pártját fogtam.

– Magadnak köszönheted! Ne a testvéredet hibáztasd a tetteidért! Ha valami rosszat cselekszel, vállald a következményét!

Adam lesütötte a pilláit, és hanyagul elhúzta a száját.

– Lányok…

Egymás mellé, szépen sorjában ültünk le a padra, a gesztenyefa árnyékába. Éppen azon tanakodtunk, hogy mivel töltsük a nap további részét, amikor Adam előállt őrült ötletével.

– Lőjünk kacsát!

– Kacsát? – kérdő tekintettel fordultam felé. – Honnan szedted ezt az eszetlen ötletet? Ahhoz fegyver kell, ami ugyebár nekünk nincs, tehát találj ki valami jobbat.

Adam az orra alatt vigyorogva vágta rá a választ. – Ellopom apám puskáját.

– Azt próbáld meg! – csattant fel Matilda. – Megyek, és beárullak.

A két testvér ismét egymásnak esett, amin nem is csodálkoztam.

Adam az utóbbi pár hónapban gyökeresen megváltozott. A természete egyenesen kibírhatatlanná vált. Állandóan csipkelődött, és butaságokon, vad ötleteken törte a fejét. Néha pedig azon kaptam, hogy furcsa tekintettel bámul rám, bandzsán mosolyogva, és a fejem búbjától a kislábujjamig méreget. A teste is átalakult. Napról napra magasabbra nőtt, a hangja mélyebb lett, és az arcán puha, vörös szőrszálak jelentek meg. A ruházata sem hasonlított egy gyermekéhez. Elegáns, szűk nadrágot hordott, hozzá fehér, hosszú ujjú inget. Arra egy selyemből varrt mellényt vett fel. Tizenhat évesen a serdülőkorba lépett, és a viselkedése is erről árulkodott. Szófogadatlan, lázadó életet élt.

– Azt hiszem, én most hazamegyek – közöltem, és felálltam a padról.

Adam finoman megfogta a kezem, és kérlelni kezdett.

– Ne menj, kérlek! Maradj még! Ígérem, nem bosszantalak tovább.

– Sajnálom, ezzel egy kicsit elkéstél – mondtam, és kihúztam a kezem az ujjai közül.

Két lépést sem tettem, amikor egy hintó fordult be az udvarba. Adam vetett rá egy pillantást, és jókedve egy csapásra szertefoszlott.

– Már csak ez hiányzott... – morogta bosszúsan.

Megtorpantam.

– Miért vált ki belőled bosszúságot, ha vendégek jönnek hozzátok? – kérdeztem.

Matilda hamar rávágta a választ.

– Mert Adamnek megérkezett a menyasszonya, és be kell mennie hozzá a házba, hogy szórakoztassa.
– Egyáltalán nem a menyasszonyom – tagadta a fiú. – És ha akarok, bemegyek, ha akarok, nem – közölte ingerülten.

Láthatóan semmi porcikája nem kívánta ezt a találkozást.

A szám elé emeltem a kezem, és jóízűen elnevettem magam. – Nem is mondtad, hogy megnősülsz!

– Mert nem is fogok – szólt az úrfi kevélyen. – Azért, mert apám azt szeretné, hogy házasságra lépjek azzal a hibbant tyúkkal, én biztosan nem hajtom igába a fejem miatta. Hogy lehet boldogan élni egy előre elrendezett házasságban? Eszemben sincs.

Az orrom alatt mosolyogtam, ahogy Adam megpróbálta kihúzni magát a kötelessége alól. Sok szóbeszéd keringett a faluban az urakról. Arról is hallottam, hogy a nemesek nem szerelemből, hanem érdekből házasodnak. Így volt Adam sorsa is elrendezve, ami ellen ő határozottan tiltakozott.

– Adj neki időt, majd lassan megszereted. Még nem is ismered igazán. Biztosan vannak olyan jó tulajdonságai, amelyek az előnyére válhatnak.

Adam felcsattant.

– Még mit nem! Ki nem állhatom, rút banya. Velem egyidős, de egy felfuvalkodott úri picsa. Eszem ágában sincs beleszeretni. Amúgy sem tetszik. Ha látnád az arcát... – fújtatott. – Még az orra hegyén is szeplők sorakoznak. Hogyan szerethetném meg?

A fejünket a főbejárat felé fordítottuk, ahol a hintó megállt, és egy fiatal kisasszony lépett ki belőle egy középkorú nő társaságában. Elegáns, földig érő ruhát viseltek mindketten és fejük felé kis csipke esernyőt tartottak,

ami árnyékot adott a nap sugarai ellen.

Nem indultak el. Egy pillanatra megálltak, és a távolba tekintettek. A báró tartott feléjük apám oldalán.

Adam felpattant a padról, és mellém állt. Így, együtt bámultuk tovább a vendégeket.

- Nem értem mi bajod a lánnyal? – kérdeztem, ahogy jobban szemügyre vettem a kisasszonyt. Annyira magával ragadott a megjelenése, hogy a szemem sem tudtam levenni róla. Nem voltam irigy, sem nagyravágyó. Mégis megfordult a fejemben, hogy milyen jó dolog lehet szép ruhákban járni. - Igazán csinos és szemrevaló teremtés. Az a nő, aki mellette áll, az édesanyja?

- Az… - duruzsolta Adam, majd hozzám fordult, és ismét a kezemért nyúlt. Megfogta és a tenyerébe zárta. – Ronda, akár csak a lánya, de te, Alice, te nagyon szép lány vagy – szólt, és a következő pillanatban a száját az ajkaimra tapasztotta.

A csók váratlanul ért. Adam forró, puha ajkát, az enyémhez érintette, és a nyelvét a számba dugta. Két kezét a derekam köré fonta, és egy erőteljes rántással magához húzott. A testünk teljesen összesimult.

Mivel még soha életemben nem csókoltam senkit, el sem tudtam képzelni milyen felemelő érzés lehet. Egy pillanatra megszűnt létezni körülöttem a világ. Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy magával ragadjon az élvezet. Mohón viszonoztam a fiú mozdulatait. Én is a szájába dugtam a nyelvem. Pár pillanat múlva különös érzés kezdett cikázni a hasam alján, majd éreztem, ahogy a bugyogóm benedvesedik.

Nem sokáig tartott ez az idilli pillanat. Ahogy felnéztem, tekintetem összetalálkozott a kisasszonyéval, aki láthatóan felháborodva figyelt bennünket.

Pillanatnyi gyengeségemből felocsúdva ellöktem magamtól Adamet, és haragos arcot vágva mordultam fel: „Mit művelsz? Megőrültél?”
Adam megnyalta a szája szélét, és kacéran rám vigyorgott. Egy cseppet sem bánta meg a tettét.

– Talán nem esett jól? – kérdezte.

Annyira zavarban voltam, hogy legszívesebben elsüllyedtem volna. Hiszen jól tudtam: egy úr sosem keveredik egy parasztlánnyal.

Hallottam már pletykákat olyan esetekről, hogy a gazdag férfiak fiatal, csinos szobalányokat, cselédeket tartanak szeretőnek, de én nem akartam erre a sorsra jutni. Nekem nem az a rendeltetésem, hogy egy megtűrt,

kitartott nő legyek. Most esett csak le, hogy miért nézett rám néha olyan furcsán az utóbbi időben

– Nem számít, hogy élveztem-e – mondtam. – Én a barátomnak tekintettelek téged. Más módon nem lehet közöm hozzád, hát nem érted? Te gazdag vagy, hatalmas vagyon örököse, és az ereidben nemesi vér csörgedezik. Mit akarsz te tőlem? – néztem Adam szemébe kérdő tekintettel.

A legkevésbé sem számítottam arra, amit a fiú válaszolt.

– Tetszel nekem. Rajtad kívül senki másra nem vágyom. Legkevésbé arra az elkényeztetett csitrire ott, aki a hintó mellett áll. Hónapok óta figyelem, hogy milyen elragadó teremtéssé váltál. Benned minden megvan, amire egy férfi vágyhat. Okos vagy, kedves, rendes… – sorolta az érveit, amelyekkel állítólag levett a lábamról.

Két kezemet a fülemre tapasztottam, és hátat fordítva Adamnek a kapu felé indultam.

– Fejezd be ezt a sok ostobaságot, hallani sem bírom!

– Alice, légy a feleségem! – kiáltott utánam Adam. – Nem viccelek… most nem. Komolyan gondoltam, amit mondtam.

Vissza sem néztem, úgy válaszoltam: – Bolond vagy! Ha velem keverednél, kizárnának az örökségedből.

– Nem érdekel a pénz és a pompa, Alice! Érted még arról is lemondok…

A kapu felé tartva a kastély bejárata felé fordítottam a fejem. A lépcső tetején állt a kisasszony az édesanyjával, apám pedig a báróval. Minden tekintet rám szegeződött. Természetesen mindenki fültanúja volt Adam hangos szavainak.

Felfogtam a szoknyám alját, és futottam, ahogy csak a lábam bírta. El onnan, minél messzebb.

A hazavezető út felét futva tettem meg. Amikor végre megálltam, két térdemre támaszkodva kapkodtam levegő után. Volt egy olyan érzésem, hogy innentől semmi sem lesz olyan jó, mint eddig volt.

Szobámba érve az ágyamra dobtam magam. Lehunytam a szemem, és újra felidéztem magamban azt a csókot. Igaz, kellemes érzéssel töltött el, de az úrfit elképzelni sem tudtam úgy, mint egy társat. Nem tetszett, soha nem tudtam volna beleszeretni. Valójában egyetlen porcikájához sem vonzódtam.

Átfutott a fejemben a gondolat, hogy pár napig betegnek tettetem magam, csak hogy ne kelljen a tanórákon megjelennem. Nem tudtam volna még egyszer a fiú szemébe nézni. Kimondhatatlanul kínosan éreztem magam.

Ám a sors úgy hozta, hogy nem volt szükségem a színészkedésre.

Második fejezet

A másnap reggel váratlan fordulatot tartogatott számomra. Időm sem volt rá, hogy beteget alakítsak. Alig pirkadt, amikor anyám felébresztett.

– Gyermekem, ébredj, és öltözz! Apád a ház előtt vár rád.

Álmos szemekkel, hunyorogva néztem rá. Fel sem fogtam, mit beszél. Félrehajtottam a takarót, felültem az ágyban, és az ablakra pillantottam.

– Ilyen korán? – pislogtam, nagyokat ásítva. – Még szinte sötét van.

Mezítelen lábammal néhány lépést tettem az ablak felé, és kikukucskáltam rajta.

A házunk előtt, az úton a báró hintója állt. A bakon a kocsisa ült, apám pedig mellette állva türelmetlenül pipázott.

Semmit sem értettem, ezért kérdőn fordultam anyám felé.

– Miért vár rám? Hová megyünk?

– Holnaptól egy másik iskolába fogsz járni – közölte anyám.

Először azt hittem, rosszul hallok. Majd a fogasra tévedt a tekintetem, ahol kabátok lógtak. Alattuk egy kis bőröndfélére figyeltem fel.

– Milyen iskolába? A környéken nincs iskola.

– Én nem tudom. Apád döntött így.

Ekkor vált világossá számomra, hogy Adam jóvoltából nem tanulhatok tovább a kastélyban. Abban a pillanatban még örültem is a hírnek. Amúgy sem szándékoztam találkozni az úrfival. Így lesz jobb mindenkinek. De a kíváncsiság csak tovább furdalta az oldalamat.

A táskához sétáltam, és megálltam előtte.

– Ez meg miféle táska? Még sosem láttam.

– Belepakoltam neked néhány holmit, hogy magaddal vihesd – mondta anyám.

Rántottam egyet a vállamon, és ennyiben hagytam a dolgot.

– Mr. Kelly mondta, hogy többre vagyok hivatott. Biztosan olyan helyre kerülök, ahol még jobban tudom fejleszteni az eddigi tudásomat – gondoltam magamban.

Lusta mozdulatokkal kezdtem magamra ölteni az ünneplőruhámat, amelyet anyám addigra a szék karfájára készített nekem. A hófehér, csipkés ujjú blúz után magamra vettem a földig érő vörös szoknyát. Lábamra egy térdig érő fehér harisnyát húztam, arra pedig az ünneplő fekete bőrcipőmet.

Anyám segített megfésülködni. Derékig érő fekete hajamból csinos kontyot tekert, és a fejem tetejére tűzte.

Mikor végre elkészültem, megkérdeztem tőle: – Miért áll itt a hintó?

– Azzal visz apád az iskolába – felelte.

– Olyan messze megyünk? Talán egy közeli faluba? Délután pedig azzal jön értem? – kérdezősködtem megállás nélkül.

Mindent tudni akartam, de választ nem kaptam a kérdéseimre.

Anyám szemébe könnyek gyűltek. Átkarolt, és szorosan magához ölelt.

– Egy kis időt ott kell töltened – szólt szegény remegő hangon.

Úgy gondoltam, biztosan csak hétvégente járok majd haza. Hallottam már ilyen iskolákról. Bentlakásosnak nevezik.

Meghitt ölelkezésünket apám hangja zavarta meg. Az ajtóban állt, mint egy óriás, és minket nézett.

– Elkészült már az a lány? – kurjantotta el magát haragos tekintettel.

Anyám csendesen, szipogva válaszolt neki: – El.

– Akkor indulj! – kiáltott rám. – Meddig várjak még rád?

Kifelé menet a fogasról levettem a kötött vállkendőmet, és magamra terítettem. Hűvös volt a reggel. A bőröndért nyúltam, hogy a kezembe vegyem. Hiszen anyám abba pakolta össze a holmimat, amelyet majd egy hétig kell használnom: váltóruhát, cipőt, papucsot, törölközőt és egyéb használati tárgyakat, amelyekre egy serdülőkorú lánynak szüksége van ahhoz, hogy ápolt és tiszta legyen.

– Arra nem lesz semmi szükséged! – korholt apám. – Ahová mész, mindennel elfognak látni.

Még egy utolsó pillantást vetettem anyámra, mielőtt kiléptem a házból.

Nem szólt, csak nézett utánam szomorú szemekkel. Biztosan lett volna még mondanivalója számomra, de azt hiszem, jobbnak látta, ha csendben marad.

A mi házunkban apám parancsolt. Úgy basáskodott felettünk, mint egy kiskakas a szemétdombon. Nem volt jogunk, és persze bátorságunk sem ahhoz, hogy vitába szálljunk vele. Amit ő eldöntött, annak úgy kellett lennie.

Apám előresietett, kinyitotta nekem a hintó ajtaját, majd betessékelt.

Akkor még nem is sejtettem, hogy szegény jó anyámat évekig nem lesz alkalmam látni.

A kocsis úgy hajszolta a lovakat, mintha a térképről készülnénk lemenni. Életemben először ültem hintóban, de alig vártam azt a percet, amikor

végre kiszállhatok belőle. Nem is értettem, hogy a gazdag emberek miért szeretnek hintóval közlekedni, hiszen a szuszt is kirázta belőlem.

Majdnem egy napig kocsikáztunk úgy, hogy egyetlen szót sem szóltunk egymáshoz. Ismertem apám minden rezdülését.

Megítélésem szerint nagyon gondterhelt volt, ezért jobbnak láttam, ha nem zaklatom a kérdéseimmel. Egész idő alatt a pipája a szájában lógott, amelynek füstjétől még jobban felkavarodott a gyomrom. Igaz, az éhség is mardosott, mivel aznap még nem volt ennivaló a számban.

Nem voltam kényeskedő típus, de kezdett nagyon fárasztó lenni ez az utazás, ezért hosszas tépelődés után úgy döntöttem, hogy lesz, ami lesz, felteszek apámnak néhány kérdést. Többek közt azt is, hogy miért nem állunk meg valahol enni és pihenni.

Félrehúztam a függönyt, és a távolba nézve sóhajtottam egy nagyot, hogy erőt merítsek a beszédhez. Aztán meg is feledkeztem róla, mert egy hatalmas kőépület tárult a szemem elé, amelyhez egyre közelebb értünk.

Mivel még nem jártam a falun kívül, megakadt rajta a szemem. Hatalmas területen feküdt, oldalán apró ablakok sorakoztak, amelyeket rácsok védtek a hívatlan behatolóktól. Pár perc múlva, ahogy az út elkanyarodott, a bejárat is feltűnt. Egy hatalmas, fából készült ajtón lehetett bemenni, amelyet vaspántokkal erősítettek meg. Az épület tetejét vörös cseréppel fedték be, de egyébként semmi más látnivaló nem volt rajta, hacsak azt a falat nem említem, amely körülvette. Olyan magasra építették, hogy még egy légy sem tudott volna berepülni rajta. Meg is lepődtem, amikor megálltunk előtte.

– Miért álltunk meg? – kérdeztem.

Apám kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Válaszra sem méltatott. Néhány lépés után az épület ajtaja elé állt, és az öklével néhány erőteljes ütést mért rá.

Pár perc várakozás után a nehéz ajtó nyikorogva kinyílt, és egy apácaruhába öltözött, középkorú, alacsony termetű, komor arcú nő lépett ki rajta.

– Üdvözlöm, Mr. Robinson! – köszöntötte apámat.

Akkor még a hintóban ültem, és onnan figyeltem az eseményeket.

– Tehát ismerik egymást – gondoltam magamban. – Most már azt is jó lenne tudni, miféle hely ez itt. – Hamar körbepásztáztam a terepet.

Az épület egy tisztáson állt. Körülötte nem volt egyetlen bokor vagy fa sem. Mint egy vakondtúrás, úgy emelkedett ki a füves lankán az ég felé. Valahol messze a távolban véltem felfedezni egy fás, erdős részt.

Talán erdő húzódik arra – állapítottam meg.

Az eszmecsere elég sokáig elhúzódott, de a köztük lévő távolság miatt nem értettem tisztán, miről beszélnek.

Láttam, hogy apám egy vaskos kis papírcsomagot és egy lepecsételt levelet húzott elő a kabátja belső zsebéből, majd a nő kezébe adta.

Az apáca mosolyogva bólogatott, és a csomagot ruhája valamelyik zugába rejtette. A levélen lévő pecsétet feltörte, és olvasgatni kezdte. Aztán összehajtotta, és azt is elrejtette. Láthatóan boldoggá tette a kis csomag tartalma, mert ezután folyamatosan mosolygott.

Türelmetlenül néztem őket, és azért fohászkodtam, hogy apám fogja rövidre a mondanivalóját, mert éhen halok, és a szükségleteimet is el kellene végeznem.

Nem is kellett sokat várakoznom. Apám értem jött, és kiszállított a hintóból.

– Gyere, ismerd meg Bernadeth nővért!

Mellette lépkedtem, majd megálltam a nővel szemben, aki alaposan végigmért a szemével.

– Tehát te lennél Alice? – kérdezte.

– Igen, így hívnak – válaszoltam kedvesen, mosolyogva. – Biztosan apám beszélt neki rólam, azért tudja a nevemet – gondoltam.

– Nos, gyermekem, mától ez az intézmény lesz az otthonod – közölte velem szemrebbenés nélkül.

Felhúztam a szemöldököm, és egy pillantást vetettem az épületre.

– Ez egy iskola? – kérdeztem. – Kívülről nem annak néz ki.

– A külsőségek itt nem számítanak – mondta. – Mi szerényen élünk. Ami benned lakozik, és Isten szeretete a lényeg.

Reményekkel telve, boldogan szóltam: „Engem nem érdekel a fényűzés. Tanulni akarok, minél többet megtudni, és magamba szívni a tudást a könyvekből, a világról. Ha pedig itt végeztem, tanítónő szeretnék lenni, hogy a tudatlan gyermekeket oktathassam.”

Az apáca meglepődve nézett apámra, majd ajkát gúnyos mosolyra húzta.

– Nos, gyermekem, ez itt nem tanítóképző.

– Nem? – A választól teljesen lelombozódtam. – Nem értem, akkor miféle iskola ez?

– Ez olyan hely, ahová azok a lányok kerülnek, akikkel sok probléma van, és akiket jó modorra kell tanítani.

Teljesen összezavarodtam. A kétségbeesés kezdett kerülgetni.
– Mi a fenét keresek én itt? – tettem fel magamban a kérdést, hiszen

anyám szerint áldott jó gyermek vagyok.

Apámra néztem, és tőle akartam hallani a választ.

– Apám, itt valami félreértés lesz. Hát nem mond semmit a védelmemre?

– Mit akarsz hallani, Alice?

– Az igazat…

– Tiszteletlen vagy! Szófogadatlan, hálátlan lány!

A szemem könnybe lábadt. A torkomban és a gyomromban is egy hatalmas gombóc ült. A szédülés kerülgetett ezektől a vádaktól.

– Apám, miről beszél? Semmi rosszat nem tettem…

Apám mogorva arccal nézett rám.

– Szégyent hoztál ránk.

– Szégyent? – próbáltam menteni magam. – Nem értem. Semmi rosszat sem cselekedtem, amivel szégyent hoztam volna magukra.

– Szemet vetettél egy úrra, és odaadtad magad neki. Ez tán nem szégyen? Még gyermek vagy, és máris így viselkedsz. Ráadásul nyilvánosan, mindenki szeme láttára.

– Dehogyis! Azt nem merném. Sosem tennék ilyet, de hát ismer? Soha nem szegültem ellen a parancsainak.

Apám konok ember volt. Nem törődött vele, amit beszéltem. Elfordult tőlem, ami még szomorúbbá tett. Annyi emberség sem szorult bele, hogy a szemembe nézzen.

– Itt maradsz! Szót se többet! – jelentette ki nyomatékosan.

De én nem tágítottam. A nekem szegezett vádak hamisak voltak. Tisztázni akartam magam. – Apám, hallgasson meg! Én nem vetettem szemet egyetlen úrra sem. Nem tudom, hogyan történt. Mire észbe kaptam, Adam magához vont, és megcsókolt. Én nem akartam… Nekem az a fiú nem tetszik. Azt hittem, hogy mi ketten jó barátok vagyunk. Semmit sem akarok tőle…

– Hallgass! – kiáltotta el magát. – Nem vagyok kíváncsi a részletekre.

Tehetetlenül álltam. Nem tudtam, hogyan igazolhatnám az ártatlanságomat. Hiszen a látszat nyilván nem az én szavaimat igazolta. Hiába is hoztam volna fel érveket.

– Hát legyen, ha így akarja. Csak még azt mondja meg, mikor jön értem? – szóltam, beletörődve, hogy ezentúl itt, ebben az Isten háta mögötti helyen fogok tovább tanulni.

– Ne várj rám. Nem jövök érted. Mától ez az otthonod – közölte kimérten.

Megfordult, és ahogy rám nézett, a szemében kétféle érzés látszott: a keserűség és a megvetés keveréke.

– Mi? Az nem lehet! Nem hagyhat itt örökre! Azt nem teheti meg velem! És anyám? Neki sem kellek? El sem köszöntem tőle…

Azt az érzést soha nem fogom elfelejteni, amit akkor éreztem. Most jöttem csak rá, hogy mi lehetett abban a köteg papírban, amit átadott az apácának: pénz. A szívem oly hevesen vert, hogy majd kiugrott a mellkasomból. Szédültem, miközben a lábaim remegtek alattam. A szüleim eldobtak maguktól. Többé már nem voltam a gyermekük. Árva lettem és kitaszított, nincstelen, egy száműzött, olyan bűnért, amit el sem követtem. Eszembe sem jutott volna, hogy szemet vessek egy nemes emberre, legkevésbé pedig, hogy szégyent hozzak a szüleim fejére, akik tisztességre neveltek.

A könnyeim patakokban folytak le az arcomról a ruhámra. Sírtam, és a szívembe félelem, bánat és kétségbeesés költözött attól a tudattól, hogy drága jó anyámat többé nem láthatom, és nem érinthetem. Fogalmam sem volt, hogyan fogom túlélni a hiányát.

– Apám! Maga eladott engem? – kérdeztem vádlón. A tekintetemmel át tudtam volna szúrni.

– Nem, nem adtalak el – felelte, de a hangján érződött, hogy helyesen cselekedett, amikor ide hozott. – Nincs más megoldás, Alice.

– Nem, ez nem igaz! – kiabáltam hevesen. – Láttam, hogy pénzt adott ennek az apácának, hát miért tagadja?

Büszkeségemet félretéve apám lába elé vetettem magam a poros földre, és két lábszárát átkaroltam. A bőrcsizmájára hajtottam a fejem, és csókokkal halmoztam el.

Lenézett rám, és a vállamnál megmarkolta a blúzomat.
– Mi ütött beléd? Bolond lány… – rángatott, fel akart állítani, de nem sikerült neki, mert én teljes erőmmel belekapaszkodtam a lábába. – Állj fel onnan, te pokolfajzat, ne szégyeníts!

Felnéztem rá. Az arcom és a szám mocskos lett. Poros és sáros voltam, ahogy könnytől ázva a csizmájához értem. Megalázkodtam és könyörögtem. Csúsztam-másztam a lábai előtt.

– Apám! Az Isten szerelmére, kérem, ne hagyjon itt! Mindent megteszek, amit csak akar. Bújtasson el a házunk egyik zugába, ha azt akarja, hogy többé senki se lásson. Ígérem, a lábamat se teszem ki többet onnan. Arról is lemondok, hogy tanítónő legyek, csak hadd legyek anyám közelében.

Mindent megígérek, csak mondja meg, mit tegyek, de ne taszítson el magától. Hát van szíve eldobni egyetlen gyermekét, mint egy útszélre kidobott kóbor ebet?

– E… – Takarodj! – ordította, majd az egyik lábát kirántotta a karjaimból, és egy nagyot rúgott rajtam hatalmas, kérges csizmájával.

Az út porába estem az oldalamra. Az éles fájdalom, amely az oldalamon ért, a csontomig hatolt. Nem törődtem vele. Hamar feltérdeltem, és úgy kúsztam visszafelé. Kinyújtottam a karom, de ő eltávolodott tőlem, hogy ne érhessem el.

– Apám, hát nincs magának szíve? Mit tett velem? Ide hozott egy kietlen vidékre, távol mindentől és mindenkitől, nem akarhatja, hogy itt éljek tovább – kérleltem. – Ne hagyjon itt! Jó leszek. Olyan leszek, ha hazavisz, mintha nem is léteznék. Vak leszek, néma és süket. Meg sem szólalok többet, a szemem sem nyitom ki. Ha nem kellek gyermekeként, leszek a szolgálója. De ha annak sem vagyok elég jó, befekszem a disznók mellé az ólba, és ott töltöm a napjaimat, hogy ne lásson, csak néha egy kis moslékot öntsön elém, hogy éhen ne vesszek – könyörögtem tovább, feleslegesen.

– Végeztünk – szólt, és elindult a hintó felé.

Hosszasan néztem utána, és azon gondolkodtam, vajon látom-e még ebben az életben. Őt, aki állandóan a becsületről és a tisztességről papolt. Hát a gyermekét eldobni magától tisztességes tett?

Kinyitotta a hintó ajtaját, de mielőtt beült volna, felálltam, és remegő hangon utána kiabáltam. Gondoltam, már úgysem számít. Sosem szeretett igazán, hadd tudja meg, milyen nagyra értékelem a tettét.

– Robinson! Hallja! Maga nem ember. De állatnak sem nevezhetem, mert

a macska is félti és védi a kölykét. Maga viszont… Maga eldobja a saját gyermekét, akit nemzett, az Isten tudja, miért? Hát hallgassa meg, amit mondok! Mától nekem nincs apám. Gyűlölöm. Azon a napon pedig, amikor értesülök róla, hogy a Mindenható magához szólította, letérdelek az oltár elé, imára kulcsolom a kezem, és a Szűzanyához fohászkodva kérem, hogy a pokol legmélyebb bugyrába száműzze kendet, hogy ott rohadjon meg. Remélem és bízom benne, hogy a maga iránt táplált gyűlölet annyi erőt ad nekem, hogy egyszer ki tudjak innen kerülni. Akkor majd megkeresem a sírját, és leköpöm.

Mondanom sem kell, hogy az apáca, aki ott állt tőlem pár méterre, mennyire mélységesen megbotránkozott a szavaimon, amelyek elhagyták

a számat. Ha eddig voltak is kételyei a viselkedésemmel kapcsolatban, most azokat teljes mértékben megcáfoltam.

A hintó elhajtott, én pedig magányosan és elkeseredve álltam az út közepén. Magamba roskadva, keservesen zokogtam. A szép, tiszta ünneplő ruhám poros lett, de már az sem érdekelt. Valójában semmi sem számított.

Az apáca mellém lépett, és belém karolt. A hangja kedves és lágy volt.

– Jöjjön, kisasszony, megmutatom a szobáját, ahol ezentúl lakni fog.

A poros földet bámulva lépkedtem mellette, ahogy vezetett. Később, hiába próbáltam felidézni, nem tudtam, hogyan kerültem az útról a szobámnak nevezett kis cellába.

Valószínűleg álomba sírtam magam, mert amikor kinyitottam a szemem, egy ágyon feküdtem, összekuporodva az oldalamon. Fejemet hófehér tollpárna tartotta, alattam frissen mosott, tiszta lepedő simult a testemhez. A helyiségben hűvös volt a levegő, de valaki egy vastag gyapjútakarót terített rám, mintha fontos lett volna számára, hogy ne fázzam.

Néhány pillanatig csak mozdulatlanul feküdtem, és próbáltam összeszedni a gondolataimat. Tekintetem lassan végigsiklott a helyiségen. Az ágy fölött egy egyszerű fakereszt függött a falon, árnyéka remegve táncolt a gyertyafényben. Az ágy mellett egy kis szekrény állt. Tetején a gyertyatartóban egy szál gyertya pislákolt. Mellette a tálcán két szelet kenyér illata csábított, amelyet körözött túróval kentek meg. Egy bögre tea is oda volt készítve, valamint egy fekete színű ruha gondosan összehajtva, és egy hálóing a szék karjára terítve, amely a szekrény mellett állt. Az ágyam előtt egy pár bőrcipő hevert.

Talán arra számítottak, hogy hamarosan használni fogom. Lassan felültem. Tagjaim még nehezek voltak a kimerültségtől, de a kíváncsiság erősebbnek bizonyult.

Közelebb hajoltam a szekrényhez, és kihúztam a fiókját, de nem találtam benne semmit. Kinyitottam az ajtaját is, de az is üresen kongott. Végül a székre készített ruhára esett a pillantásom.

Felálltam, és ujjaim közé fogtam az anyagot. Egyetlen érintés elég volt ahhoz, hogy kellemetlen érzés járja át a testemet. Ugyanolyan szabású és színű volt, mint az a viselet, amelyet az apáca hordott, amikor értem jött.

A kezembe vettem, de undorodva dobtam vissza. Elhúztam a számat, és megráztam a fejem.

A gyomrom összeszorult. A régi, meghitt nyugalom egy pillanat alatt szertefoszlott.

– Csak nem képzelik, hogy én ezt a fekete göncöt magamra veszem? Nem, azt aztán soha!

Ránéztem a kenyérre. Az illatától, amely kellemesen betöltötte a szobát, megkordult a gyomrom. Elvettem a tányérról, és nekiestem. Úgy tömtem magamba, hogy majdnem megfulladtam.

Hálás voltam az ennivalóért. Nagyon ízlett, hiszen egész nap egy falat sem volt a számban.

Még mielőtt megittam volna a teát, kinyílt az ajtó, és belépett az apáca, aki idehozott.

Ahogy ránéztem, összetalálkozott a tekintetünk.

– Azért jöttem, hogy megnézzem, jobb-e már a kedved.

– Nem jobb. Mitől lenne jó? Nem is lesz jobb, amíg ezen az átkozott helyen leszek – vágtam rá gyorsan, ahogy eszembe jutott az a gazság, ahogyan ide kerültem.

– Mondhatom, szép. A szájaláshoz jól értesz. Öltözz át! – mutatott az ujjával a szék felé, amelyen a ruha hevert.

Lehajtottam a fejem, és határozottan elutasítottam a kérését.

– Nem.

Az apáca arca komoly lett, és nem finomkodott tovább velem.

– Tehát mégis igaz, hogy nem tudsz viselkedni. Tudod, Alice, egy percig azt képzeltem, amikor az apád itt hagyott, hogy ártatlan áldozata vagy egy félreértésnek, de látom, neki volt igaza. Makacs vagy és tiszteletlen. Csak hogy tudd, semmiféle ellenvetést nem tűrök el, még a legenyhébbet sem! Amíg át nem öltözöl, nem kapsz több ennivalót, és nem hagyhatod el a szobát! – fenyegetőzött a nő. – Azonban, ha rendesen viselkedsz, jó dolgod lesz nálunk.

Megfordult, és magamra hagyott.

Amikor kilépett az ajtón, kulcsra zárta maga mögött. Biztosan attól félt, hogy szökéssel próbálkozom.

Jól gondolta. Mióta kinyitottam a szemem, más sem járt a fejemben, csak egyetlen dolog: valahogy ki kell innen jutnom. Nem tartozom ide. Nem apácaként akartam leélni az életemet, elvonulva a világtól. Gyermekekkel akartam foglalkozni. Tanítani őket. És most? Mi lesz belőlem? Megráztam a fejem.

– Nem, nem. Belőlem sosem lesz apáca. Bármeddig hajlandó vagyok elmenni, hogy ezt megakadályozzam.

Pillantásom az apró ablakra siklott, amelyet jó magasra építettek.

Felcsillant a szemem. Egy pillanatra felderengett előttem a szabadulás reménye. Megfordult a fejemben, hogy kimászom rajta, és itt hagyok csapot-papot. Bár nem volt hová mennem, hiszen a rokonaimat sem ismertem – ha egyáltalán voltak. Az sem érdekelt volna, ha földönfutóvá válok, csak szabaduljak ki innen.

Odakint teljes sötétség honolt. A fekete ruhát az ágyra dobtam, a széket pedig az ablak alá húztam. Fürgén felálltam rá, lábujjhegyre emelkedtem, és arcomat az üveghez nyomtam. Ekkor szembesültem a szomorú ténnyel, hogy az ablakot kívülről rács védte.

Eszembe villant az érkezésem. Amikor a hintóban ülve közeledtem az épülethez, egymás mellett több rácsos ablakot is láttam. Akkor azt hittem, a behatolók ellen védik az épületet. Most döbbentem rá, hogy éppen ellenkezőleg: a rácsok azt akadályozták meg, hogy bárki kijusson.

Megfogtam a kilincset, és szélesre tártam az ablakot. Az égen milliónyi csillag ragyogott. A sarló alakú hold fénye még sosem tűnt ilyen távolinak. Arcomat nyirkos, hűvös levegő csapta meg. Egy ideig némán bámultam a sötétséget.

Miután beláttam, hogy ez a szökési kísérlet is kudarcra van ítélve, lassan visszacsuktam az ablakot, és lemásztam a székről. Tudtam, hogy innen nincs menekvés. Akik eddig annyi mindenre megtanítottak, ezt az egyet kifelejtették a tananyagból: hogyan viseljem el a kivetettséget és a magányt.

Anyám után vágytam. Ismét elfogott a sírás. Mit meg nem adtam volna azért, hogy még egyszer az óvó, puha, meleg karjaiba bújhassak.

Aztán eszembe jutott öreg, hűséges kutyám, Buksi, aki bizonyára szűkölve ült a tornácunkon, arra várva, hogy játsszak vele. Végül az álmom is felrémlett, hogy tanítónő legyek – egy álom, amely egyetlen csapásra szertefoszlott.

Az ágyra vetettem magam, összekuporodtam, és addig sírtam, amíg végül el nem nyomott az álom.

Harmadik fejezet

Kolompolás hangjára rezzentem össze. A folyosóról hallatszott be. Fülsüketítő zaj volt ez kora reggel. Akkor még nem tudtam, mire véljem. Otthon, a faluban, ahol addig éltem, az elkószáló tehenek nyakába akasztottak ilyen kolompot, ezért csengett olyan ismerősen. Később megtudtam,

hogy minden reggel hat órakor egy nővér végigjárta a folyosókat, kezében vadul rázva egy lemezkolompot, amely az ébresztőt jelezte.

A sírástól megduzzadt és kivörösödött szememmel nagyokat pislogtam. Elhatároztam, hogy megmakacsolom magam, és le sem szállok az ágyról. Meg akartam halni. Nem akartam tovább árván és kiszolgáltatva, idegen emberek kénye-kedvének élni. Soha többé nem leszek szófogadó gyermek – motyogtam magamban.

Hallgatózni kezdtem, de semmilyen érdemleges zaj nem hallatszott. Pár perc múlva kinyílt az ajtó, és egy apáca lépett be. Ez a nő jóval idősebb volt annál, aki idehozott. Apró, barna szemei és telt arca barátságos benyomást keltettek. Kedvesen mosolygott rám, miközben az ágyam felé közeledett.

Pillantása a ruhára esett, amely összegyűrve hevert a lábamnál, majd a székre, amely még mindig az ablak alatt állt. Én azonban a párnába fúrtam az arcomat, hogy ne kelljen ránéznem.

– Kislányom – szólalt meg szelíden. – Látom, még nem öltöztél át. Vedd fel a ruhádat, hogy megmutathassam neked az étkezőt.

Nem válaszoltam, és rá sem néztem. Mozdulatlanul feküdtem tovább.

Várt néhány pillanatot, aztán ismét megszólalt.

– Tedd vissza a széket a helyére! – Elmosolyodott, majd folytatta: – Nem te vagy az egyetlen, akinek megfordul a fejében a szökés, de innen lehetetlen megszökni. Ezért kezdj szépen öltözködni.

Síri csend telepedett a szobára. Úgy tettem, mintha ott sem lenne.

– Tudom, hogy most megfordult veled a világ, de hidd el, idővel megszokod, sőt talán meg is szereted a mi kis közösségünket. Nem olyan rossz itt, meglátod. Nem te vagy az egyetlen lány, akit ide száműztek.

Tudomást sem vettem róla. Nem érdekelt, mit beszél.

Közelebb lépett hozzám, felém nyújtotta a kezét, és gyengéden megsimogatta a hajamat.

– Alice, azért jöttem, hogy segítő kezet nyújtsak neked, de ha nem hallgatsz rám, később már nem tehetek érted semmit – hangsúlyozta. – Látom, elfogyasztottad a vacsorát, amit bekészítettem neked, de ez többet nem fog megtörténni. Ha nem jössz ki, nem kapsz enni. Várt még néhány percet, aztán magamra hagyott.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, felemeltem a fejem, és utána néztem. Nem zárta kulcsra. Tehát szabadon mozoghattam.

Hát persze. Azt akarta, hogy ebben a fekete göncben kövessem, amit ők

ruhának neveznek. Most bizonyára azt hiszi, hogy szépen kisétálok utána, és még meg is köszönöm, hogy kedves próbált lenni hozzám. Azt már nem! Arra ugyan várhat. Nem kérek senki szánalmából. Engem ne sajnáljon senki.

Mozdulatlanul feküdtem tovább, de a hasam aljában feszülő kellemetlen érzés egyre erősödött. Mióta ide kerültem, még nem végeztem el a dolgom. Feltápászkodtam, és az ágy elé térdeltem, éjjeli edény után kutatva. Mivel korábban az ajtót kulcsra zárták, arra gondoltam, csak volt annyi eszük, hogy bekészítsenek valamit, amibe elvégezhetem a szükségemet.

Jól gondoltam. Kihúztam a fehér mázas éjjeli edényt, felhúztam a ruhám szoknyáját, leguggoltam, és könnyítettem magamon. Miután végeztem, visszatoltam az ágy alá, megigazítottam a szoknyám ráncait, majd visszafeküdtem.

Órát nem láttam sehol, így fogalmam sem volt, mennyi lehet az idő. Végül is semmi sem számított. Csupán két dolgot tettem: sírtam vagy aludtam.

Két nap telt el így.

Teljesen legyengültem. Amikor megpróbáltam felállni, megszédültem, és a végtagjaim remegtek. Annyira erőtlennek éreztem magam, hogy jobbnak láttam visszafeküdni. Előtte azonban megakadt a szemem egy vízzel teli üvegkancsón, amelyet valamikor a kis szekrényre készítettek, amíg én szenderegtem. Mellette egy füles bádogpohár árválkodott, de arra sem vettem a fáradságot, hogy beleöntsem a vizet. Remegő kezeimmel megmarkoltam a kancsót, a számhoz emeltem, és ittam néhány kortyot. Annyit használt, hogy a kiszáradt számat megnedvesítette, de az éhségemen mit sem enyhített.

Bánatos szemmel néztem az ajtót. Talán abban reménykedtem, hogy valaki végre megszán, és behoz valami harapnivalót.

Arra hiába vártam. Egy lélek sem nyitotta rám az ajtót.

Újabb két nap telt el. A kancsó tartalmát már rég kiittam, így nemcsak az éhség, hanem a szomjúság is gyötört. Az éjjeli edény is megtelt, szúrós szaga pedig kellemetlenül csavarta az orromat. Hogy ne érezzem, a fejemre húztam a takarót, majd a fal felé fordulva lehunytam a szemem.

Nem is hallottam, mikor nyílt ki az ajtó.

Arra eszméltem, hogy egy gyenge, meleg kéz megérinti a vállamat, és egy vékonyka hang a nevemen szólít.

– Alice! Alszol? – hajolt fölém a lány, aki nesztelenül besurrant a szobámba.

– Alice!

Felnyitottam a szemem, és hátraszegtem a fejem, hogy ránézzek.

Egy csenevész, vékony lány állt az ágyam mellett. Hatalmas, gesztenyebarna szemei kíváncsian figyeltek. Ahogy fölém hajolt, hosszú, szőke haja az arcába hullott.

– Mit akarsz? – kérdeztem szinte nyöszörögve.

– A nevem Natalie Bowen. A szomszédos szobában lakom. Gondoltam, jól jönne most neked valaki, akivel megoszthatod, ami a szívedet nyomja.

Résnyire húztam a szemem, miközben gyanakodva figyeltem.

– Menj el, Natalie Bowen! Nincs szükségem senkire...

A lány nem tágított.

– Ne mondd ezt, Alice! Ugye így hívnak?

– Így. Mi közöd hozzá? – förmedtem rá, de nem sértődött meg.

– Mindenki rólad beszél. A rossz nyelvek azt suttogják, hogy van itt egy lány, akit eldobtak a szülei. Én nem hittem el.

Nem feleltem. Keserves sírásban törtem ki. A karomra hajtottam a fejem, és úgy zokogtam. Mit is mondhattam volna? Hogy minden szó igaz?

Natalie csontos kezét óvatosan a hátamra tette. – Tudom, mit érzel.

Felemeltem a fejem, és dühösen ráförmedtem. – Ugyan honnan tudnád? Hagyj békén! Meg akarok halni...

Natalie nem sértődött meg. Kérdés nélkül mesélni kezdett a saját sorsáról.

– Én egy éve vagyok itt. Engem is úgy hagytak itt, ahogyan téged. Ha betöltöm a tizennyolcat, apácává szentelnek.

– Belőlem senki nem fog apácát csinálni! – csattantam fel elkeseredetten.

– Nekem terveim voltak. Álmaim... Tanítónő akartam lenni, ehelyett ezek között a kőfalak között fogok elrohadni.

Soha nem fogom Istent szolgálni! Istent… - töröltem le kezeimmel a könnyeimet, melyek szétáztatták az arcom és a ruhám. – Hol van olyankor az Isten, amikor ártatlanok bűnhődnek mások gaztetteiért?

A lány teljesen úgy beszélt, mint aki már megtért.

- Tudod, mindannyiunknak vannak álmai – kezdte - előfordul, hogy egyesek álmai valóra válnak, de ez csupán csekély szám. Azt az utat, amit Isten rendelt el nekünk, azt kell járnunk. Mindenkinek van valami rendeltetése ezen a Földön. Mindenkinek megvan a saját maga útja, amelyet végig kell járnia, bár- mennyi kővel van is kirakva. Én arról álmodtam, hogy egyszer feleségül megyek egy jóravaló legényhez, akivel közös gyermekeink lesznek. Ehelyett ide kerültem. Nekem soha nem is volt édesapám.

Édesanyám még kicsi koromban meghalt. Nevelőszülők fogadtak magukhoz, és mikor rám untak, úgy hagytak itt, mint egy rühes kutyát, ahogy téged, Alice. Amikor itt hagytak, azt ígérték, hogy időnként eljönnek és meglátogatnak, és azt is mondták, hogy csak rövid ideig kell itt maradnom, amíg egy nagyobb lakást találnak. Már tudom, hogy hazugság volt az egész. Az óta a nap óta egyszer sem tették be ide a lábukat. Eleinte én is magam alatt voltam, de lassan megszoktam itt, és beláttam, hogy azért születtem erre a földre, hogy másokon segítsek. Betegeket akarok ápolni.

Natalie története hallatán kissé felengedtem. Az ő élete sem jobb, mint az enyém, de ő megbékélt a sorsával. Nekem legalább kijutott anyám szeretetéből, amiben neki sosem volt része. Emiatt szántam is szegényt. Hogyan lehet szeretet nélkül felnőni? A blúzom ujjával letöröltem a könnyeimet és felültem.

A lány még mindig az ágyam mellett ácsorgott, és ártatlan arccal bámulta a széket, amely még mindig az ablak alatt állt.

– Látom, te is megpróbáltál innen meglógni – mondta, majd mosolyra húzta az ajkát.

Sóhajtottam egy nagyot, majd a székre pillantottam.

– Esténként kitárom az ablakot, és a csillagokat számolom.

– Amikor ide kerültem, én is felálltam rá, de kitört alólam a szék lába. Azóta is három lábon áll. Gondolhatod, mekkorát vágódtam! – mesélte, majd jóízűen elnevette magát. – Igaz, akkor nem nevettem ezen, mert irtózatosan fájtak a tagjaim. Nagyon megütöttem magam.

Ahogy elképzeltem a jelenetet, akaratlanul mosolyt csalt az arcomra.

A nevetés legalább enyhített valamit a szomorúságomon, amelynek rabja voltam.

– Nem bánod, ha egy kicsit melléd ülök? – kérdezte Natalie, egyik lábáról a másikra állva.

Megrántottam a vállam.

– Tőlem, de figyelmeztetlek, nem vagyok valami jó társaság!

– Nem baj! – mondta, majd mellém kuporodott, és tovább kutakodott a múltamban. – Azt mondtad, hogy tanítónő akartál lenni – szegezte nekem a kérdést – ,tehát te nagyon okos lány lehetsz.

Különös módon néhány percre elfelejtettem, hol vagyok. Az arcom felderült, ahogy felidéztem magamban az uradalmi tanulószobát.

– Tanítóm, Mr. Kelly szerint jó képességeim vannak. De arra is figyelmeztetett, amiért nagyon megharagudtam rá, hogy ne pocsékoljam el a

tehetségem szegény gyermekekre.

A szemem előtt lebegtek azok a pillanatok, amikor a padban ülve figyeltem tanítóm szavait. Minden szavát szinte ittam, és szivacsként szívtam magamba a tudást.

Natalie majdnem hajnali fél egyig ült az ágyon mellettem. Addig folyamatosan beszélt, amíg a szusz teljesen ki nem fogyott belőle. Hálás voltam neki, amiért átmenetileg kirángatott a mélabúból, amelybe beleestem. Kellemes este volt, és örültem, hogy bejött hozzám. Mielőtt nyugovóra tért, egy puszit nyomott az arcomra, és megígértette velem, hogy holnap kibújok ebből a patkánylyuknyi helyiségből, amit ők szobának neveznek.

Negyedik fejezet

Reggel, mint mindig, a kolompolás fülsüketítő zajára rezzentem össze. A gyomrom hangosan korgott. Ötödik napja nem volt étel a számban.

Felültem az ágyon, megemeltem a kancsót, és belenéztem az aljába. Keservesen lebiggyesztettem a számat. Egy korty nem sok, annyi víz sem volt benne.

Ekkor eszembe jutottak Natalie szavai: „Szedd össze végre magad, és bújj ki ebből a patkánylyukból!”

Be kell látnom, hogy igaza van. Nem feküdhetek itt, arra várva, hogy mikor halok meg. Öt napja a vízen kívül nem volt egyéb a számban. A gyengeség miatt alig bírok állni. Minden tagom remeg, szédülök, és a szám kiszáradt. Az arcom beesett, a szemeim körül sötét karikák jelentek meg, és a bőröm szinte szürke lett.

Régen úgy hallottam, hogy az éhhalál borzalmas. Szépen lassan sorvad el az ember, miközben kínjában a poklot is megjárja. Ahogy Natalie, a nővér is azt mondta, nem rossz itt lenni; talán adhatnék esélyt magamnak a túlélésre. Ha másért nem, legalább azért, hogy megbosszulhassam apámnak, amiért idehozott.

- Igen – sóhajtottam aprókat –, ezt fogom tenni. Csak azért is életben maradok, hogy bebizonyítsam apámnak, hogy az én szavam is ér valamit.

Ahogy lábra akartam állni, görcs rántotta össze a vádlimat. Iszonyú fájdalmat éreztem. Előrehajoltam, és mindkét kezemmel erősen masszíroztam az összeugrott izmot. Néhány erőteljes nyomás után a borzalmas fájdalom lassan enyhülni kezdett.

Erőt vettem magamon, és az ajtóhoz tántorogtam. Résnyire kinyitottam,

Résnyire kinyitottam, majd kidugtam a fejem. Egy hosszú folyosót láttam, amely félhomályba veszett. Az ajtóm előtt egy-két, egyforma egyenruhás lány futott el, de tudomást sem vettek rólam.

Pár percig álltam remegő lábakkal, az ajtófélfának támaszkodva.

– Erőt kell vennem magamon, félretéve a konokságomat – próbáltam magam ösztönözni. – Ennem kell. Iszonyú ez az önsanyargatás.

Megvártam, hogy elcsendesedjenek a távolból jövő női hangok és a lótás-futás. Kiléptem a folyosóra. Előbb jobbra fordítottam a fejem, aztán balra. Azt fontolgattam, merre induljak. Aztán úgy döntöttem, hogy arra veszem az irányt, amerre a velem egykorú lányok tartottak. Biztosan arra van az ebédlő.

A falhoz húzódva lépkedtem keservesen. Meglapulva surrantam, akár egy patkány. Közben a fejem forgattam. Igyekeztem minél több részletet megfigyelni és megjegyezni.

A folyosó szűk és hosszú volt. Mivel nem volt ablak, a falra szerelt gyertyatartókban néhány gyertya pislákolt, fénye megvilágítva a félhomályba merülő, komor teret. Mindkét oldalon pár méterenként egyforma, tömör fából készült ajtók sorakoztak, ezért kérdéses volt, hogyan találom meg visszatéréskor a szobámat.

Számoltam az ajtókat. Az én szobám a negyedik volt a baloldalon.

Az épület aljzatát szürke kövekkel rakták ki, a falakat pedig hófehérre meszelték.

Tettem néhány lépést, de azután meg kellett állnom.

A hátamat a hideg falnak vetettem, a fejemet pedig a magasba emeltem. Pihennem kellett. Vettem néhány mély levegőt, aztán ismét nekiveselkedtem. Hosszú percek elteltével értem el a folyosó végére, ahol jobbra fordulva egy másik folyosó folytatódott. Oda már fény is bejutott, mert több ablakot építettek a falba.

– Istenem! – megtorpantam. Lihegve két kézzel a térdemre támaszkodtam. – Meddig kell még mennem, hogy élelemhez jussak? Menten összeesem.

Egy pillanatra lehunytam a szemem.

Pár napja még meg akartam halni, most pedig az életben maradásért küzdök.

– Haza akarok menni – motyogtam, de igazából már ez sem számított. Csak az ennivaló utáni vágy hajtott. – Még néhány lépés, Alice! – biztattam magam.

Már nem is én irányítottam a mozgásomat. Szinte önkéntelenül tántorogtam előre. Aztán valami csoda folytán egy ajtó került elém, ahonnan hangok szűrődtek ki.

Rátettem a kezem a kilincsre, és kopogás nélkül kitártam az ajtót.

Egy hatalmas terembe léptem, amelynek a közepére hosszú faasztalt állítottak. Az asztal tetején tányérok sorakoztak, középre pedig néhány, teával megtöltött kancsót, valamint tálcákra helyezett cipókat és sajtot helyeztek.

Az asztal két oldalán apácaruhába öltözött idősebb nők ültek, közöttük pedig néhány fiatal lány evett egyforma, afféle egyenruhaszerű öltözetben.

Minden arc felém fordult, ahogy megjelentem. Az arcom mocskos volt, a hajam pedig összevissza állt. Volt, aki komoran vizslatott, mások az orruk alatt mosolyogtak, rajtam mulatva.

Velem szemben, az asztal végén foglalt helyet a főrend asszony, aki a kapuban fogadott, mikor apám itt hagyott. Végignézett a nőkön, akik engem figyeltek, majd gorombán letolta őket: – Ne kíváncsiskodjatok! Folytassátok az evést!

Úgy engedelmeskedtek neki, akár a kutyák. Minden szem a tányérjukra fordult, amely előttük hevert.

A főrend asszony a fejem búbjától a kis lábujjamig végigmért. Fejét gőgösen magasra szegte, majd eltorzult arccal nézett rám.

– Nocsak, Miss Robinson megtisztelt bennünket a jelenlétével. Talán megéhezett, hogy közénk merészkedett? – gúnyolódott rajtam.

A tekintete olyan megvetést sugárzott, hogy ha tehette volna, a szemével döfött volna át.

Néhány szék üresen állt az asztal mellett. Kinyújtotta a kezét, és rámutatott az egyikre.

– Gyere, ülj le, és fogyaszd el a reggelidet! Bár ahogy viselkedsz, meg sem érdemled – tette hozzá.

Jelen esetben nem foglalkoztam a véleményével. Az asztalhoz csoszogtam, lerogytam a székre, és egy zsömlét vettem a kezembe. Két marokra fogtam, és a számba tömtem. Alig rágtam meg, nagyokat nyelve tuszkoltam le a torkomon a méretes darabokat.

A harmadikért nyúltam, amikor rám kiáltott: „Elég!”

Összerezzentem. Visszahúztam a kezem, és az ölembe fektettem.

„Igyál!” – kiáltott rám ismét. – „Ott a tea, tölts magadnak!”

A kezeim annyira reszkettek, hogy a bögrét is alig tudtam megfogni, nemhogy egy teával teli kancsót. Amint megbillentettem a kancsót, több folyt az asztalra, mint a bögrémbe.

Megszeppenve néztem, ahogy a világosbarna ital a fehér abroszba ivódik.

Felugrottam, felhúztam a szoknyám alját, és megpróbáltam felitatni vele a teát.

A nő ismét rám szólt: „Mit művelsz? Azonnal ülj le! Majd lesz még rá alkalmad, hogy rendbe hozd a tettedet.”

Leengedtem a szoknyám alját, visszaültem a székemre, és a számhoz emeltem a félig megtöltött bögrét. Egy húzásra magamba öntöttem a tartalmát. Ezután magam elé helyeztem a tányér mellé. Ittam volna még, de nem mertem még egyszer a kancsó után nyúlni. Lehajtott fejjel sandítottam körül. A többiek még mindig ettek és teát kortyolgattak.

Nagyot nyelve fordítottam a fejem a főrend asszony felé.

Ő látta rajtam, hogy éhezem és szomjazom, de nem biztatott arra, hogy újra megtöltsem a bögrémet.

– Csak lassan, módjával, leányom! – szólt hozzám. – Öt napig nem ettél, nem tömheted magad halálra.

Nem válaszoltam. Csendben bólintottam, mintha egyetértenék vele, miközben a pokolba kívántam.

Mivel nem kellett tovább az evéssel foglalkoznom, az asztal körül ülő nőket néztem. Tekintetem egyikről a másikra vándorolt. Lopott pillantásokkal figyeltem az arcukat és az öltözéküket.

Fiatal lányoktól a rozoga vén csoroszlyákig mindenféle korú nő megfordult ott. Néhány lány egyenruhát viselt. A hajuk szoros kontyba volt fésülve a fejük tetején. Hosszú ujjú fehér ingükre sötétkék, térdig érő, ujjatlan tunikát hordtak.

Volt olyan fiatal nő is, aki abban a fekete ruhában ült, amelyet nekem is fel kellett volna vennem, de a fejükre nem tettek semmit. A többség tetőtől talpig apácaruhát viselt. Nekik a hajuk is el volt rejtve a fityula alatt. Köztük felismertem azt a kedves idős hölgyet, aki behozta nekem az ételt.

– Jó ég, micsoda társaság! Akár egy csapat pingvin – gondoltam. – Hogy lehet ezt megszokni? És ki az az idióta, aki önszántából vonul ide a világ és az emberek szeme elől?

Aztán arra gondoltam, hogy talán nem is maguktól jöttek ide, hanem ők is úgy kerültek erre a helyre, ahogyan én. Nyilván mindenkinek megvan a maga kis története.

Ekkor jutott eszembe Natalie. Ott van példának ő. Még ha akarna is, nem tudna hova hazamenni. Nincsenek rokonai. Az egyetlen család, amely magához vette, el is dobta őt.

– Milyen gonoszak az emberek! – tűnődtem.

Így gondolkodtam, amikor a tekintetem találkozott Gabrielle nővérével. Engem nézett, és mosoly bujkált a szája sarkában. Mire reagálhattam volna, a többiek felálltak az asztaltól. Most, hogy ettem egy keveset, kissé erősebbnek éreztem magam. Én is gyorsan felpattantam.

A többiek szépen sorjában, egymás után indultak el az ajtó felé, de a főrend asszony ott tartott engem.

– Alice! – szólt. – Te még itt maradsz!

Kíváncsian vártam, mit akart mondani.

– Ma te szeded le az asztalt, és ha végeztél vele, súrolod ki az abroszt, amit beszennyeztél! Így természetesen mentesülsz a kilenc órai mise alól, de csak ma. Amint befejezted a mosást, súrolod fel a követ!

– Hát... már csak ez hiányzott... – pufogtam magamban, de amit ezután mondott, még jobban felbosszantott.

– Többé nem akarlak itt látni a saját ruhádban. Vagy lecseréled arra, amit kaptál, vagy megbüntetlek.

Egyáltalán nem fűlt a fogam arra a ruhára. A házimunkához sem éreztem még magamban elég erőt.

– Túl gyenge vagyok – feleltem. – Félek, nem fogom bírni elvégezni azt a feladatot, amit rám osztott. Ahelyett a fekete ruha helyett pedig nem kaphatnék egy olyat, amilyet itt néhány lányon láttam? – kezdtem alkudozni.

– A nevem Bernadett nővér, szólíts így! – közeledett felém lassan lépkedve. – Azt mondtam, hogy azt a ruhát fogod felvenni – hangsúlyozta.

– Te nem kaphatsz egyenruhát, mert nem ideiglenes időre érkeztél hozzánk. Azok a lányok, akik olyat viselnek, csak tizennyolc éves korukig maradnak itt, aztán hazamennek. Téged az idők végezetéig a gondjainkra bíztak.

Ezzel is okosabb lettem. Tehát jól gondoltam, én tényleg itt fogok megrohadni ezek között az „apácák” között. Elkapott az irigység. A sírás kerülgetett. Annyira elesettnek és magányosnak éreztem magam.

– Nem fogom felsúrolni a követ – vágtam a képébe gondolkodás nélkül.

A szemem haragosan, sötétkéken villant meg. Reszketve fújtam ki lassan a levegőt, és nagyot nyeltem. – Nem bírom. Csináljon, amit akar!

– A Szűzanyára! – kiáltott fel a nő, akinek tejfehér arca elvörösödött a dühtől. – De bizony fel fogod! Azért vagy itt, hogy engedelmességet tanulj – emelte meg a hangját –, és amíg a követ sikálod, jusson eszedbe, hogy magadnak köszönheted az egészet. Megmondtam neked az első nap, hogy nem tűröm az engedetlenséget. Ha ellenszegülsz, bűnhődni fogsz. Ebédet nem kapsz. A vacsorádat és egy imakönyvet beküldök a szobádba, mire itt végzel, hogy gyakorold az imádkozást.

Egy pillanatig farkasszemet néztünk egymással, majd indulataimnak teret engedtem.

– Tudja mit? Adja másnak a vacsorámat! – csattantam fel. – Nekem az sem kell! Az imakönyvére sincs szükségem. Már nem hiszek abban, hogy Isten szeme mindent lát, mert ha így lenne, akkor nem hagyná, hogy itt senyvedjek ártatlanul.

– Te kis pokolfajzat, te! Ne feleselj velem, mert olyat teszek, hogy magam is megbánom! – emelte fenyegetően felém karját a főrend asszony.

– Üssön meg! – üvöltöttem az arcába, miközben könnyeim lassan peregtek le az arcomról.

Leengedte a kezét, és tett pár lépést az ajtó felé. A hangja sokkal nyugodtabb és csendesebb lett.

– Legalább vedd fontolóra a helyzetedet! Olyan nagy kérés ez? Amíg dolgozol, én majd imádkozom Istenhez, hogy sikerüljön megzaboláznia téged, ha már én kudarcot vallok. Mellettünk van a konyha, ott kapsz egy teknőt és mosószappant a mosáshoz. A folyosó végén egy ajtó van, amely az udvarra vezet. Menj, húzz vizet a kútból, és töltsd meg a teknőt, amiben kimosod az abroszt. A szomszédos helyiségben mindent megtalálsz hozzá: vödröt és kefét is, amivel felsúrolod a követ.

– Nézz magadba leány! Önszántadból szenvedsz; ne kapard ki magadnak a verést!

Méltóságteljesen lépett ki az ajtón, amit kulcsra zárt maga mögött.

Végignéztem az asztalon. A barna színű pacát bámultam az abroszon, majd az üres tányérokon futott végig a tekintetem. A székre rogytam, fejemet karjaimra hajtottam, és hangosan zokogni kezdtem. Közben apámat gyaláztam.

– Még hogy önszántamból szenvedek! Az a mocsok az oka minden elszenvedett percemnek. Nem apa ő, hanem egy kőfal, akinek szíve sincs.

Miután minden könnyemet elsírtam, felegyenesedtem, és alaposan körülnéztem a hatalmas helyiségben, amelyet étkezőként használtak.

Ott nem volt más bútor, csak az asztal és a székek, valamint a falhoz állítva egy kisebb, ovális bádogkád. Három ablak világította meg a helyiséget, amelyeket kívülről rácsoztak be. Odasétáltam az egyikhez, és homlokomat az üveghez szorítottam. Sóvárogva néztem ki a harmattól csillogó lankára.

– Ó – motyogtam. – Bárcsak szabadon sétálhatnék rajta.

A szabadság utáni vágyakozás annyira lekötötte tekintetemet, hogy észre sem vettem, mikor lépett be egy lány. Magas és pökhendi volt. Amolyan úrhatnám fajta volt. Nem azért jött, hogy megvigasztaljon.

– Hé, te! – kiáltotta oda. – Mikor akarod elkezdeni a munkát?

Megfordultam és ránéztem. A szeméből gyűlölet sugárzott. Miközben hozzám beszélt, kényesen húzogatta a száját. Az asztal mellett állt, csípőre tett kézzel, körülbelül öt méterre tőlem, és nyíltan méregetett.

– Miért érdekel az téged?

A szemembe nevetett. Láthatóan élvezte a fölényét, amit ki is használt.

– Bernadett nővér nem fog örülni, ha elmondom neki, hogy még mindig önsajnálattal vagy elfoglalva, ahelyett, hogy az abroszt súrolnád.

– Á, te amolyan spicli vagy – feleltem. – Vagy nevezzelek inkább az apácafőnök talpnyalójának?

A vigyor menten lefagyott az arcáról. Az asztalra nézett, amelyen még a reggeli maradékai hevertek. Egy kancsó felé nyújtotta a kezét, majd egyetlen mozdulattal kiborította a tartalmát.

– Hoppá! – tette a kezét a szája elé. – Véletlenül kiborult a tea. De hát végül is mit számít neked, ha egy folt helyett kettőt kell kisúrolnod?

Legszívesebben nekirohantam volna, és addig verem, amíg csak bírom, de erőt vettem magamon. Megpróbáltam féken tartani az indulataimat.

Nem lett volna tanácsos már az első találkozásunkkor összeverekedni valakivel.

Ismertem az efféle seggnyalókat. Anno az uradalom udvarában is akadt belőlük néhány, de aki mind közül az élen járt, az apám volt. Ha valaki, hát ő aztán tisztességesen benyalta magát a méltóságos Benett báró kegyeibe.

A foltot néztem, ahogy az abroszba ivódik, majd a lányt, aki rajtam mulatott.

Tudtam, hogy az itt-tartózkodásom alatt még meggyűlik vele néhányszor a bajom. Számítottam rá, hogy nem lesz mindenki a barátom, de egyúttal megfogadtam, hogy én sem leszek mindenkivel kedves, mert úgysem

fogok itt megöregedni.

– Ez szemétség, amit csinálsz – mondtam nyugodt hangon.

Ő csak tovább nevetgélt. Megpróbált felbosszantani.

– És? Talán bepanaszolsz?

– Nem – feleltem. – Az nekem nem szokásom. Csak azt nem értem, miért gonoszkodsz? – néztem rá kérdő szemekkel. – Hiszen mindkettőnknek ugyanaz a sors jutott.

– Tévedsz! Neked az jutott, hogy itt sorvadsz el, de nekem nem. Engem csak tanulni küldtek, és fél év múlva hazamegyek, mert ellentétben veled, én kellek a szüleimnek, te kis kitaszított…

Ismét a sírás kerülgetett. Szinte fojtogatta a torkomat, ahogy visszatartottam. Jobbnak láttam, ha munkához fogok, és lekötöm a figyelmemet, még mielőtt összeomlanék, aminek ki tudja, mi lenne a következménye.

Elkezdtem leszedni a tányérokat. Egyiket a másik tetejére halmoztam, miközben körbejártam az asztalt. Amikor közelebb értem a lányhoz nem szóltam hozzá, és utána rá sem néztem. Hidegen hagyott a jelenléte.

„Talán így akartam tudtára adni, hogy bizony nem félek tőle.”

Látta, hogy nem tud kihozni a sodromból, ezért hátat fordított nekem, és elindult.

Utánanéztem. Ekkor váratlanul még egyszer visszapillantott, és a tekintetünk ismét találkozott.

Elhúzta a száját, kinyögött valamit, de már nem értettem, mit mondott, mert elnyargalt.

A tányérokat és a bögréket a fal mellett álló bádogkádba pakoltam, majd az ölembe vettem, és átcipeltem őket az étkező melletti konyhába.

Egy testes, idős asszony sürögött-forgott a tűzhely mellett földig érő lenvászon ruhában. A tűzhelyen két hatalmas fazékban forrt a víz. Ő volt a szakácsnő, aki ránk főzött. Juliannának hívták, de itt mindenki Juli néninek szólította. Talán hatvan év körüli lehetett, mégis fürgén mozgott korához képest. Amint megkóstoltam a főztjét, kiderült, hogy mennyei ételek kerülnek ki a kezei közül.

– Tedd csak le az asztalra! – intett a kezével a konyha közepén álló méretes faasztal felé. – Te vagy az új lány? – vetett rám egy pillantást gömbölyded, kedves arcával, amelyen apró, mélykék szemek ültek, mély barázdákkal körülvéve.

– Igen, én vagyok.

– Ülj csak le! – szólt, majd a kezembe nyomott egy bögre teát. – Idd ki

hamar, de aztán ne áruld el!

Hálás voltam neki érte. Gyönge, remegő testemmel egy négylábú székre rogytam, majd nagyokat kortyolva hamar lehörpintettem a kellemes aromájú italt.

– Kedvemre való lányka vagy – mondta. – Igaz, amit rólad beszélnek?

Rántottam egyet a vállamon, majd megráztam a fejem.

– Nem tudom. Mit beszélnek rólam?

– Hogy megrontottál egy főúri nemest – rám nézett kitágult szemekkel.

„Nahát” – gondoltam magamban. – „Milyen gyorsan terjed itt a hír.”

– Fordítva történt – feleltem. – Mire észbe kaptam, rám vetette magát.

– Sejtettem, hogy így van.

Volt valami együttérzés és fájdalom a hangjában.

– Az urak képesek azt hinni, övék a világ…

Megrázkódtam, és válaszul mélyen sóhajtottam. Kár lett volna tovább boncolgatni ezt a témát. Örültem, hogy nem kellett beszélnem róla.

– Ki kell mosnom az abroszt, és fel kell súrolnom a követ az ebédlőben – váltottam témát.

Az asztal alá hajolt, majd előhúzott onnan egy bádogkádat és egy bádogvödröt, amelyeket a kezembe nyomott.

– Akkor menj! Fogj hozzá tüstént! Mire véget ér a mise, Bernadett nővérnek látnia kell, hogy nekifogtál a mosásnak.

– Vizet kell húznom a kútból. Merre találom?

– Ha innen kilépsz az ajtón, bal kéz felé indulj! A folyosó végén találsz egy kijáratot, azzal szemben, az udvar közepén áll a kút. Mosni mindig a kút mellett szoktunk.

Kezembe vettem a vödröt és a kádat, majd kelletlenül elindultam. Semmi kétség, anyám szíve megszakadna, ha tudná, milyen szánalmas élet vár itt rám.

A folyosón haladva elmentem néhány ajtó előtt, amelyek mögött fogalmam sem volt, mi lehet. Egy percnyi járás után ráleltem a kútra. Ahogy a molett szakácsnő mondta, el sem lehetett téveszteni.

A vízhúzás nem jelentett különösebb gondot. Otthon nap mint nap segítettem anyámnak a vízhordásban. Háromszor engedtem le a vödröt, majd telemerítettem, és a vizet a kádba öntöttem. Ezután visszamentem a konyhába forró vízért, amely a tűzhelyen melegedett. Biztosan a mosás miatt rotyogott a fazekakban.

A szakácsnő ebben is a segítségemre sietett. Többször is megtöltötte

a vödröt, amelyet nagy nehézségek árán, óvatosan cipeltem ki, nehogy leforrázzam magam. Amikor utoljára bementem a konyhába, egy darab mosószappant nyomott a kezembe. Még mielőtt elindultam volna az ebédlőbe, hogy összehajtsam az abroszt, mosolyogva szólított meg.

– Mielőtt nekilátsz a mosásnak, töröld át az arcod tiszta vízzel.

Nem mintha számított volna itt, hogyan festek, ennek ellenére elpirultam.

– Ne szégyenkezz a kinézeted miatt. Itt mindenki úgy kezdi, ahogyan most te. Amint látod, ez nem az a hely, ahová a lányok saját akaratukból jönnek.

Az utolsó néhány szó felkeltette az érdeklődésemet. Arra a pökhendi lányra gondoltam, aki nemrég kötözködni jött be hozzám az ebédlőbe. Abból a kis jelenetből rögtön rájöttem, hogy nem egy kedves teremtés. Ő is egyenruhát viselt, és azt mondta, hogy amint betölti a tizennyolcat, hazamegy.

– Mi van azokkal a lányokkal, akik nem viselnek apácakosztümöt? Ők miért vannak itt?

A molett nő szeme kikerekedett, majd az orrom alá dugta a mutatóujját.

– Azokat kerüld el jó messzire! A kilencven százalékuk úri csemete, akiket a rossz magatartásuk miatt dugtak be ide, abban reménykedve, hogy itt majd erkölcsre és tiszteletre nevelik őket. Sok lány megfordult már itt, de én mindig azt mondom: „kutyából nem lesz szalonna.”

– Hm… – bólintottam. – Talán van benne némi igazság. Igyekszem megfogadni a tanácsát.

Ezután az ebédlőbe mentem, összehajtottam az abroszt, majd a hónom alá gyűrve az udvar felé indultam.

Mielőtt nekiláttam volna a mosásnak, még körbefordultam, és végigpásztáztam az épületet.

A főépület, amelyből kijöttem, és ahol a szobám is volt, egy U alakú, egyemeletes, tömör kőmonstrumként magasodott előttem. Az udvart meglepően gondosan rendben tartották. Az épület falai között sétányok kanyarogtak, amelyek mentén néhány fapad is állt a pihenni vágyók számára. Itt-ott virágágyások díszelegtek, amelyek minden színben pompázó, illatos nyári virágok voltak. Az udvarra egyetlen fát sem ültettek, de amikor a távolba néztem, a kápolna mögött felfedeztem néhányat, katonás rendben sorakozva egymás után.

Arra azért ügyeltek, hogy a terület teljesen átlátható legyen, ezért egyetlen bokor sem árválkodott sehol.

Letérdeltem a kád mellé, beszappanoztam a teafoltot, majd két marékra fogva az anyagot dörzsölni kezdtem. Alig fogtam hozzá, amikor a templom harangja jelezte a mise végét. Egy pillanatra felnéztem. Az ajtón egymás után sorakoztak ki a nővérek, akik még mindig áhítatosan szorongatták a rózsafüzért a kezükben. Ügyet sem vetettek rám, csak haladtak tovább. Csupán egy-két lány vigyorgott csendesen az orra alatt, néha felém sandítva. Gondolom, ismerős volt nekik ez a jelenet. Feltételeztem, hogy ideérkezésük után ők is térdepeltek már itt.

Mire végeztem a méretes abrosz kimosásával, a tenyerem bőre vörösen égett, pedig a kő súrolásához még hozzá sem fogtam.

Felálltam, majd körülnéztem, hová is teríthetném ki. Tettem néhány lépést a kápolna felé. A mellette lévő füves területen bőven volt hely. A földbe erős vasrudakat állítottak, amelyek közé több sor zsineget feszítettek ki.

Visszamentem a kádhoz, kiemeltem belőle az abroszt, majd csavargatni kezdtem. Gyenge kezeimmel nem tudtam sok vizet kifacsarni, így nem is kínlódtam vele tovább. Méretét tekintve két embernek is becsületére vált volna, ha sikerült volna rendesen kicsavarnia.

Az ölembe vettem, majd a szárítókötélhez cipeltem. Most a teregetés okozott fejtörést. Hosszasan bámultam a kifeszített zsineget, és azon gondolkodtam, hogyan tudnám ráteríteni az anyagot úgy, hogy egyetlen darabja se lógjon a földre. Teljes képtelenségnek tűnt.

Hosszas huzavona után végül az asztalterítő a helyére került, hogy a nyári szellő és a nap cirógató sugarai szárazra szárítsák.

Mire ezzel is végeztem, ruhám eleje teljesen átázott. Lecserélni azonban nem volt mire. Apám egyetlen darab ruhadarabot sem engedett magammal hozni. Igaz, kaptam egy fekete „csuhát”, ahogy én neveztem, de nem fűlt hozzá a fogam, hogy magamra húzzam.

– Végül is nyár van, meleg az idő, majd megszárad – okoskodtam magamban.

Aztán az étkező jutott eszembe. Ott azért nincs olyan rekkenő hőség, mint itt kint az udvaron. – Majd kinyitom az ablakokat – tervezgettem, miközben a vittem a vödröt és az üres kádat, amelyből előzőleg kiöntöttem a vizet, vissza az épületbe.

– Jó ég! – csapta össze a tenyerét a szakácsnő, amikor nyakig lucskos ruhában beállítottam hozzá, hogy kefét és meleg vizet kérjek. – Gyorsan vedd le azt a ruhát, még megfázol a végén!

Na, odabent már nem volt melegem. Két karomat összefontam a mellkasomon, úgy vacogtam.

– Nem tudom mivel lecserélni – feleltem, miközben végignéztem magamon. – Ez az egyetlen ruhám.

– Nahát... – bosszankodott, miközben erősen törte a fejét.

A konyhából egy másik ajtó nyílt. Bement rajta, majd egy szürke lenvászon tunikával tért vissza. Pont olyan volt, mint amilyet ő is viselt.

– Vedd fel! – nyújtotta át nekem.

Nem tehettem mást. Gyorsan ledobtam magamról a saját ruháimat, majd belebújtam abba, amit a kezembe adott. Talán háromszor is belefértem volna, így biztosra vettem, hogy a sajátjai közül kerített egyet nekem.

– Egy kissé bő – nézett végig rajtam –, de most ez is megteszi.

Kihúzta az asztal fiókját, és egy köteg spárgát vett ki belőle. A késsel lenyisszantott egy méternyi darabot, majd azzal kötötte körbe a derekamat.

– Köszönöm! – mosolyodtam el. – Egy kis meleg vizet kérnék még.

– Persze, máris adom!

Egy kisebb fazékkal mert forró vizet a vödörbe, amelynek az alján hagytam néhány liter hideg vizet.

Már indultam volna, de még utánam szólt: – Innál még egy bögrével?

– Ó, igen! – feleltem.

Mohón kivettem a bögrét a kezéből, és egyetlen hajtásra leöntöttem a tartalmát a torkomon. Hálásan megköszöntem, visszaadtam a bögrét, megtöröltem a kézfejemmel a számat, majd átcammogtam az étkezőbe.

Térden állva, négykézláb súroltam a követ. Amikor elfáradtam, megpihentem, ami elég sűrűn előfordult.

Alig mostam fel néhány négyzetmétert, amikor beállított Bernadett nővér.

– Ha így haladsz, estére sem végzel! – állt meg előttem, és úgy nézett rám, mintha gyilkost látna.

Fél térdre emelkedtem, és ráemeltem a tekintetemet.

– Sajnálom – feleltem. – Én mondtam, hogy túl gyenge vagyok hozzá.

Azt hittem, nincs megelégedve a munkámmal, de aztán kiderült, hogy egészen másért neheztel rám.

– Mi ez a ruha rajtad? Honnan szedted? Halljam!

Letettem a kezemből a kefét, és felálltam. Így körülbelül egy magasságba kerültünk.

– A szakácsnő adta rám, mert az enyém elázott a mosástól – közöltem.

– Hogy micsoda? – fordult körbe dühösen. – Megáll az eszem! Hogy merészelte? Kaptál ruhát, nemde? – ordította.

– Kaptam, de az fekete.

– És mit számít az? Már figyelmeztettelek, hogy azt vedd magadra. Talán nem értesz a szóból?

– Gyűlölöm azt a ruhát, ezért soha nem fogom felvenni. Nem vagyok apáca, hogy fekete ruhát hordjak.

– Még nem vagy az, de idővel az leszel – kezdte.

– Sosem válok azzá – feleseltem megállás nélkül.

– Alice, ez az otthonod. Ezek között a falak között fogod leélni az életedet. Néhány hónap múlva felszentelnek.

– Soha! – törtem ki. – Soha nem leszek apáca! És esküszöm, egyszer kikerülök innen, ha addig élek is.

– Valóban? És hová mennél? Nincs otthonod. A szüleid lemondtak rólad, és ezért hoztak ide. Nincs egy árva lélek sem, aki a gyámságába fogadna. Mégis hová akarsz menni? Bujkálnál a nádasban, és nyers békacombon élnél? Ez a ruha a falakon belül és kívül is védelmet nyújt majd számodra, mivel rokonok híján csak magadra számíthatsz.

Be kellett látnom, hogy igaza van. Még ha meg is szöknék, valószínűleg bujkálnom kellene, amitől előbb-utóbb teljesen legyengülnék, és végül éhen halnék.

A felismeréstől, hogy teljesen ki vagyok szolgáltatva ennek a nőnek, és egy életen át a kénye-kedve szerint rendelkezhet velem, a földre rogytam. Hisztérikus sírásban törtem ki. Káromkodtam, szidtam Adamet, apámat és magát az életet.

Egy ideig némán figyelt, aztán megszólalt: „Az a baj veled, hogy nem tudod értékelni azt, ami körülvesz. Járhattál volna sokkal rosszabbul is, mint hogy ide kerültél. Ha végeztél a súrolással, gyere be az irodámba. Mivel még nem ismered a házban uralkodó szabályokat, tájékoztatlak róluk.”

Nem válaszoltam. Magamra hagyott, de tudta, hogy fel fogom keresni.

Késő délután kopogtattam az ajtaján. Holtfáradt, éhes és elkeseredett voltam.

– Gyere csak! – szólt, miközben kitárta előttem az ajtót.

A kis szoba közepén egy asztal állt. Odavezetett, és leültetett egy székre. Ő velem szemben foglalt helyet. Miközben magyarázott, lehajtott fejjel ültem, és csak néhány lopott pillantást vetettem a szoba többi berendezésére.

Az asztal egyik végén egy talpas kereszt állt, amelyen Jézus Krisztus megfeszített teste függött. Mellette egy üvegkancsó víz és egy üres üvegpohár kapott helyet.

Aztán egy ősrégi tintatartó is volt ott, amiben a tustoll árválkodott. Az asztal másik végén papírok voltak kötegbe összerendezve, ahogy a falhoz állított polcokon is tömérdek összekötegelt papír kapott helyett, számos kemény fedeles könyv mellett. Volt még ott egy kétszárnyú szekrény is aminek a tartalmát nem láttam. Az ablakra itt sem került függöny, viszont az üvegen nem lehetett kilátni, mert a színes darabokból összeragasztott alak egy szent embert ábrázolt, kinek a feje körül glória ragyogott.

A szegényes bútorok készítésekor a legfőbb szempont nem a kényelem vagy a szépség volt. Nem találkoztam kárpittal bevont bútorokkal. Itt minden csupasz fából készült.

Bernadeth nővér hosszan ecsetelte a szabályokat és a ház szokásait. Rendet követelt, ami meg is látszott a ház és az udvar minden négyzetméterén. Ennél jobban már csak a hatalmát élvezte. Talán egy órán át beszélt hozzám folyamatosan. Kitért arra is, hogy nekem is házimunkát kell végeznem, mint a többieknek. – Itt mindenki egyforma – mondta –, senki nem nézi jó szemmel, ha valaki kitűnik közülünk.

Azt is megkérdezte, hogy tudok-e olvasni. Némán bólintottam. Úgy tűnt, ennek különösen örült. Aztán meg azzal próbált vigasztalni, hogy teljesen mindegy hova kerül az ember, rövid időn belül megszokja.

A felére sem emlékeztem annak, amit elmondott nekem. El kellett ismernem, hogy semmi apróság nem kerülte el a figyelmét. Nem hiába vezette ő ezt a kócerájt.

Akkor még arrogánsnak és mogorvának tűnt, és én gyűlöltem emiatt, de valójában nem volt ilyen. A rend fenntartása érdekében vette fel ezt a stílust. Mivel minden erőmmel ellenálltam a parancsainak és a házirend szabályait sem akartam betartani, valahogy féken kellett, hogy tartson.

– Most menj, pihenj! – mondta végül. – Holnap a reggeli elfogyasztása után a többiekkel együtt menj a kápolnába. A mise nyolc órakor kezdődik. Szeretnék ott látni!

Elcsigázva álltam fel. Nem válaszoltam neki, pedig kérdő tekintettel figyelte a reakciómat.

Csendesen behúztam magam mögött az ajtót, majd a folyosón végigbaktatva a szobámnak nevezett kis cellába mentem.

A szemem rögtön megakadt azon a kiállhatatlan fekete ruhán, amit holnap

reggel fel kell vennem. A hideg is kirázott tőle. Otthon a falunkban akkor szoktunk feketében járni, ha halottat gyászolunk, így ez a szín nem lopta bele magát a szívembe. Kifejezetten utáltam. Csak rossz emlékeket ébresztett bennem. Aztán a kis szekrényre néztem, amin egy apró imakönyv és egy porcelántányéron két fél szelet kenyér összeborítva hevert. Amíg én mostam és súroltam, megtöltötték friss vízzel az üvegkancsót. Kiürítették az éjjeli edényemet, és szélesre tárták az ablakot, hogy a szűk helyiségben ne terjengjen tovább az állott, szúrós vizeletszag. Az ágy szélére ültem. A két tenyerem szinte lángolt, ahogy a kefe felsértette a finom bőrt. Remegő ujjakkal nyúltam az imakönyvért. Az ölembe tettem, majd belelapoztam. Olvasni kezdtem.

„Ó, édes Istenem!

Hálát rebeg lelkem,

hogy egész napon át

úgy szerettél engem.”

Dühösen szorítottam össze a számat.

– Még hogy szeret engem... – hadartam elkeseredetten. – Ha szeretne engem az Isten, nem itt lennék. Ez az imádság is hazugság, akárcsak minden, ami eddig körülvett.

„Bánom sok vétkemet

Szent Fiadnak vére

mossa meg kegyesen

szívemet fehérre!” – olvastam tovább.

Összecsaptam a könyvet, aztán a szekrény tetejére dobtam. Fájdalmas arccal néztem egy ideig.

– Bánom sok vétkemet... – ismételtem meg újra az esti imádság sorát. – Melyik vétkemet kellene megbánnom? Azt, amit el sem követtem?

Megfáradt pilláim ólomsúlyként húzódtak lefelé. Még az evésről is megfeledkeztem. Úgy dőltem végig az ágyon, mint egy korhadt fadarab.
„Abban a pillanatban csak arra vágytam, hogy ne kelljen felébrednem.”

Ötödik fejezet

– Alice! Alice, ébredj!

Résnyire nyitott szemhéjam mögül próbáltam kivenni, ki ráz ilyen eszeveszetten, miközben a nevemen szólítgat. Natalie Bowen volt az a lány a szomszéd szobából. Megragadta a vállamon a vászonruhát, amelyet még

a szakácsnő adott rám, és teljes erejéből rángatni kezdett.

– Mit akarsz? – nyögtem ki szinte suttogva, még mindig félálomban.

– Kelj már fel! – rikoltotta. – Már a reggeliről is lemaradtál, de ha a misét is kihagyod, Bernadett nővér nagyon dühös lesz rád.

– Újra lehunytam a szemem, és tovább szunyókáltam volna, ha Natalie hagyott volna.

– Alice! Muszáj beilleszkedned közénk! Tudom, csekély vigasz ez számodra, de neked is megadatott ez a második esély, hogy egy új otthonban új családra lelj. Végül is még mindig jobb itt, mintha az utcára dobtak volna ki.

Keservesen felültem az ágyamon, és a lábam a bőrcipőbe dugtam, ami az ágy előtt hevert.

– Új otthon? Új család? – ráncoltam a homlokom. – Hol látsz itt családot?

Natalie továbbra is bíztatott.

– Akik itt élünk éveken keresztül, akaratlanul is családdá válunk.

Gúnyosan elhúztam a számat.

– Ezt te sem gondolod komolyan. Ez a bagázs egy cseppet sem hasonlít egy családra.

– Majd ha eltöltesz itt pár hónapot, meglásd, te is másként fogod látni. De most állj fel, és rohanjunk a misére, talán még odaérünk, mielőtt megkezdődne.

Muszáj volt megmozdulnom, bár semelyik részem nem vágyott imádkozásra. Tudtam, ha elkésünk, Nataliet is megbüntetik velem együtt, pedig ő semmiről sem tehetett. Nem akartam bajba keverni.

A lány megmarkolta a kezem, és elindult velem. Mellette loholtam, ahogy csak bírtam. Megálltam az épület előtt, majd egy fáradt sóhaj után beléptem.

Gyűlölöm ezt a közeget, de a barátnőm kedvéért hajlandó voltam erre az áldozatra.

A templomba lábujjhegyen lopakodtunk be. Majdnem minden pad foglalt volt már, csak egy szabad helyet találtunk az utolsó sorban. Leültem, az ölembe fektettem az imakönyvemet, lehunytam a szemem, és hallgattam a liturgiát.

Natalie, mielőtt beült mellém, az oltárra szegezte a tekintetét, fél térdre ereszkedett, és keresztet vetett. Azután ő is beült mellém, közel húzódott a fülemhez, és belesúgta: – Nézd, mától ez az új plébános úr fog prédikálni nekünk, mert Morgan atya megbetegedett. Túl öreg volt már, azt

suttogják, vissza sem fog térni.

Unottan bámultam magam elé. Nem tudtam eljátszani, hogy érdekel az, amit Natalie mesél. A legkevésbé az érdekelt, hogy kinek a prédikálását kell minden áldott reggel végighallgatnom. Csendben ültem tovább, miközben a többi apáca a pappal együtt valami vallásos jellegű dalt énekelt. Natalie pedig csak mondta, mondta tovább a magáét, cseppet sem törődve azzal, hogy fittyet sem vetettem rá.

– Látod ott, az oltár közepén azt a szépen elrendezett virágcsokrot? Azt én készítettem oda még tegnap – mondta büszkén, kihúzva magát. – És a gyertyákat is, mert a régiek már csontig égtek. Szerinted is jóképű az új plébánosunk?

Lehajtottam a fejem, és a két kezemet néztem, ahogy összekulcsolva az ölembe tettem.

– Alice! – bökött oldalba a lány. – Ugye szerinted is szép arca van?

Az előttünk lévő padsorból egy apáca hátrafordult, és olyan szemekkel bámult ránk, mintha menten fel akarna falni.

– Fogjátok már be! Imádkozni jöttem ide, nem a ti hülyeségeiteket hallgatni!

Natalie menten megkukult, de engem elkapott a röhögés. A papra néztem, aki legnagyobb meglepetésemre engem figyelt, miközben hangosan szónokolt valami liturgiát. Nem kerestem rajta szép vonásokat. Én csak egy csuhást láttam magam előtt.

Egy szóra sem emlékeztem abból, amit a misén hallottam. Nekem máshol járt az eszem. Matilda jutott eszembe, ő álmodozott mindig jóképű férjről. Felidéztem magamban azokat a napokat, amiket együtt töltöttünk. – Istenem, de jók is voltak.

Annyira belemélyültem a gondolataimba, hogy arra lettem figyelmes, a pap már nem az oltárnál prédikál, hanem a bejárati ajtóban áll, és egyesével elköszön a kifelé haladó apácáktól és bentlakásos lányoktól, akikre kedvesen mosolygott.

Megráztam a fejemet, hogy elűzzem a lelki szemeim előtt lebegő emlékképeket. – Elég az álmodozásból, Alice!

Felugrottam, és a többiek után eredtem. Én voltam az utolsó, aki elhagyta a kápolnát.

A pap az ajtófélfához húzódott, ahogy elhaladtam előtte. Felvonta vastag, sötét szemöldökét, rám nézett, és csábosan elmosolyodott, majd kacsintott, mint egy igazi férfi.

– Szent ég! Megáll az ember esze, milyen merész ez a pap! – gondoltam magamban, ahogy tátott szájjal bámultam rá. – Vagy csak így akar felvidítani, mert tudja, hogy most kerültem ide. Igen, biztosan mosolyt akart csalni az arcomra, mert látta rajtam mise közben, hogy magam alatt vagyok.

Elgondolkodtam, mi lett volna, ha Natalie kerül ebbe a helyzetbe. Ha rá kacsintott volna, és rá mosolygott volna kivillanó hófehér fogsorával. Mennyire örült volna.

– Tökéletesen áll magán ez a ruha – bazsalygott rám folyamatosan a pap. Próbált komolyan beszélni, de valahogy nem sikerült neki.

Végignéztem magamon, de a látvány egy cseppet sem volt szépnek mondható.

– Ez az idióta jól szórakozik rajtam!

Résnyire húztam a szememet, biccentettem felé a fejemmel, és elengedtem egy renyhe kis mosolyt, mielőtt magára hagytam.

Legnagyobb meglepetésemre a rendfőnöknő várt rám a kápolna sarkánál. Árgus szemekkel figyelt, és fogadok, majd' kiszúrta az oldalát a kíváncsiság, hogy mi dolgom lehet nekem a pappal, de nem kérdezte meg. Az arca úgy festett, mintha felrobbanni készülne. Miután végignézett rajtam, a megdöbbenését a harag váltotta fel, de nem emelte meg a hangját, inkább mosolygott. Jó benyomást akart kelteni, vagy csak így leplezte a dühét az új plébánosunk előtt. Nyilván nem akart az első nap rossz benyomást tenni. Elvégre ő egy szent asszony, vagy mi a csuda.

– Mégis mit képzel magáról ez a lány? – töprengett a nő, ahogy felé közeledtem. – Meddig akar még ellenszegülni a parancsaimnak?

Amint közel értem hozzá, megszólított:

– Alice, gyere csak ide!

Meghunyászkodva álltam meg előtte. Azt hittem, észrevette a késésünket, és emiatt meg fog róni.

– Menj az irodámba! Én is mindjárt ott leszek.

„Nesze neked, Alice! Ez az én szerencsém!”

Natalit kerestem, hátha őt is odahívta. De nem volt időm megkérdezni tőle, mert ő a többiekkel együtt a főépületbe ment. Én még bóklásztam kint az udvaron.

Lassan, cammogva lépkedtem Bernadeth nővér irodája felé. Ő hosszasan nézett utánam, aztán váltott még pár szót a pappal, és elindult. Beért, majd kitárta előttem az ajtót.

Nem volt ínyemre újra végighallgatni a rendszabályokról szóló prédikációját. Most biztosan megint le fog szidni, és szokásához híven meg is fenyeget majd.

– Gyere be!

Kitárta előttem az ajtót, és betessékelt. Nem egyedül jött; egy másik apáca is volt vele. Undorodva nézett végig az öltözékemen.

– Mi ez a ruha rajtad? – kérdezte megemelt hangon. – Azt hiszem, tegnap világosan a tudtodra adtam, hogy nem akarlak ebben látni. Öltözz át! Sőt, már többször kértelek, hogy az intézményünk egyenruháját viseld. A szabályok mindenkire vonatkoznak, ez alól te sem vagy kivétel. Megáll az eszem! – terjengett a kezével. – Egy rongyos vászonruhában állítasz be a misére! Miféle isteni csodának kell még történnie, hogy azt tedd, amit mondok neked? Szerinted milyen fényt vet rám, hogy egy egyszerű parasztlányt nem tudok jobb belátásra bírni?

Megvontam a vállam. Tehát a saját tekintélyét félti, hogy csorba esik rajta.

– Mondtam, hogy gyűlölöm azt a ruhát, és nem fogom felvenni.

– Majd meglátjuk! – nézett rám villámló szemekkel. – Ha másként nem megy... – Lehajolt, és az asztal alól egy vastag nádpálcát húzott elő. – Nem akartam, hogy erre sor kerüljön, de veled nem lehet észérvekkel semmire sem menni.

Talán egy pozitív válaszra várt, arra, hogy bocsánatot kérek, megyek, és máris átöltözöm. Mélyen a szemébe néztem. Tiszta ideg voltam. Próbáltam felmérni a helyzetet, hogy most tényleg meg fog-e ütni, vagy csak a frászt akarja rám hozni, hogy engedelmeskedjek neki.

– Tartsd ki a karodat!

„Ne már!” Ez a nő tényleg megver. Amikor teljes erejével a karomra suhintott a nádpálcával, a gyenge bőr szétcsattant, és vér buggyant ki belőle.

Éles sikoly hagyta el a számat. Összeszorítottam a fogaimat, és a szemeim megteltek könnyekkel. Azt akartam, hogy lássa, engem veréssel nem lehet térdre kényszeríteni. Könnyes szemmel nevettem a szemébe, és amikor újra lecsapott, elrántottam a kezem előle, majd szorosan a hátam mögé rejtettem.

Ez a maró fájdalom úgy égette a karomat, mintha egy égő katlanba raktam volna.