MALIN STEHN

MIELŐTT IGENT
MONDASZ

Fordította
Petrikovics Edit

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Malin Stehn: LYCKA TILL

Copyright © Malin Stehn, 2023

Published by agreement with Ahlander Agency.

All rights reserved.

Mielőtt igent mondasz © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Petrikovics Edit

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Korrektor: Geszti Anna

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-087-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Lukasnak és Elvirának

TARTALOM

AZ ESKÜVŐ

PROLÓGUS

EMILY

A lejtő aljában fekszik. Frakkjának szárnya a háta alá gyűrődve, jobb karja természetellenes szögbe csavarodva, fél arca a harmatos fűben pihen. Egészen olyan, mintha aludna.

– Emily Brandt?

Magas, egyenruhás rendőr tart felém. Ahogy zseblámpájának sugara végigpásztázza a parkot, a fényben itt-ott zölden felvillannak a fák és a bokrok, hogy azután újra egybeolvadjanak a sötétséggel.

– Nihlzén – válaszolom. – Emily Nihlzén.

– Maga találta meg?

A rendőr fejével a lejtő irányába int. Felemelem a pillantásomat, és látom, hogy a telihold sápadt diszkógömbként függ a tengerszoros fölött. Gyönyörű, akár egy festmény. Szeretnék elmerülni a látványban, a zseblámpa erős fénye azonban visszakényszerít a valóságba. A rendőr megismétli a kérdést, mire én megrázom a fejemet.

– Szeretne leülni?

Megragadja a csuklómat, de a földbe fúrom a cipőm sarkát, a ruhám uszályát pedig a könyökhajlatomba gyűjtöm.

– Nem, minden rendben van.

– Akkor nem maga talált rá?

– A vendégeink… – emelem rá a tekintetemet. – Hogyan... Mihez kezdjünk velük?

Válasz helyett elvezet onnan.

Lassan haladunk, a kavicsos út vonalát követjük. A testem egyszerre nehéz és súlytalan, a lábam botladozik.

A mécsesek kialudtak. Az udvaron egy mentőautó és két rendőrautó parkol meglehetősen hanyagul. Nem illenek a helyszínre, nem kellene itt lenniük. A kastély teraszáról zaklatott hangok hallatszanak. Ünneplőbe öltözött nők és férfiak tolonganak az alacsony korlátnál, a sötét parkot fürkészik.

Amikor a terasz lépcsőjéhez érünk, a mormolás egyszeriben abbamarad. Az az érzésem, hogy mindenki felém fordul, és mindnyájan engem bámulnak. A könnyeimen keresztül homályosan látom, ahogy a fehér körömcipőm egyik lépcsőfokról a másikra vándorol, és hagyom, hogy a rendőr az üvegajtókhoz vezessen.

A tolongó sokaság ellenére vágni lehet a csendet.

Ám abban a pillanatban, ahogy átlépem az ebédlő küszöbét, valami megtöri a némaságot. A hang a parkból jön. Halk nyöszörgésként kezdődik, majd jajveszékelésbe csap át.

Mélységes kétségbeesés hasít keresztül az augusztusi éjszakán.

AZ ESKÜVŐ

1

ANNIKA

A reggeli napsütés felébresztett egy legyet, amely most kitartóan zümmög a fejem körül. Egy ideig a félálomba kapaszkodva igyekszem figyelmen kívül hagyni. Azután méregbe gurulok. Miért kell ennek a nyomorult légynek éppen itt döngicsélnie? A lakásom ugyan nem nagy, de bőven jut hely mindkettőnknek. Amikor a légy harmadszor is az orromra száll, ingerülten odacsapok, képen vágva saját magamat.

Hát eljött. A szombat, amelyet több mint hét hónapja próbálok minden erőmmel háttérbe szorítani. A szombat, amelyet egy nagy fekete kereszt jelöl a naptáramban. Félrelököm a plédet, és a kanapén tapogatózva két párna között rábukkanok a telefonomra. A megrepedt képernyő háromnegyed hatot mutat. Még két óra alvásra lett volna szükségem. Legalább. De most már beindult az agyam, kizárt, hogy újra el tudjak aludni.

A fejem visszahanyatlik a díszpárnára, a telefon kicsúszik a kezemből, és a dohányzóasztal alatti szőnyegen landol. Lehunyt szemmel, mozdulatlanul fekszem, a homlokom tompán lüktet. Miért ittam tegnap? Ha van egy nap az évben, amikor muszáj frissnek és kipihentnek lennem, akkor az a mai. Mégis, mi a fenét képzeltem?

Igazság szerint alaposan végiggondoltam az egészet. Péntek este volt, egy hosszú munkahét után. Az idegeim pattanásig feszültek, és tudtam, hogy alkohol nélkül képtelen lennék elaludni. Az eredeti tervem az volt, hogy iszom a pizzához egy pohár vörösbort, legfeljebb kettőt. Az asztalon álló doboz azonban arról árulkodik, hogy alighanem több lett belőle. Rosszul érzem magamat. Hogy a bor vagy a mai nap az oka, azt nehéz volna megmondani.

A légy az ablakhoz repül, és lenyűgöző elszántsággal veti magát az üvegtáblának. Az ujjaimon számolok. Hét órám van arra, hogy rendbe szedjem magamat, összepakoljam a holmimat a házon kívül töltendő éjszakához, és megebédeljek. Hét óra múlva a volán mögé kell ülnöm. A célhoz vezető út meglehetősen abszurdnak tűnik. Mintha egy hegyet kellene megmásznom. Vagy egy sivatagot kellene átszelnem. A nyelvem a szomjúságtól a szájpadlásomhoz tapad, de fogalmam sincs, miként tápászkodjak fel a kanapéról, hogy egy pohár vizet töltsek magamnak.

Mindenesetre ami ezután vár rám, az sokkal rosszabb lesz, mint az előkészületek. Hűséges kolléganőmmel, Pirkkóval, hosszú órákat töltöttünk azzal, hogy kifogásokat találjunk. A „már lefoglaltam egy utazást”; vagy a „meg kellett műteni a macskát”; esetleg a „gyomorrontásom van” csupán néhány a felmerült ötletek közül. De mindketten tudjuk: nincs elfogadható kifogás. És azt hiszem, valahol a lelkem legmélyén mégiscsak ott akarok lenni. Máskülönben nem fogadtam volna el a meghívást, nem igaz?

A levél az előszoba szőnyegén hevert valamikor január közepén. Szerda volt, éppen hazaértem a munka utáni bevásárlásból. Az erős széllel párosuló, dermesztően hideg skånei esőben teljesen felhúztam a kabátom cipzárját, a gyapjúsapkára rángatott kapucni zsinórját pedig olyan szorosan kötöttem meg, hogy csak az orrom és a szemüvegem látszott ki.

Az első pillanattól gyanítottam, mi állhat a küldeményben. A halvány rózsaszín boríték és az ismerős kézírás megkönnyítette a dolgomat. A lányom kézírása volt.

Valójában nem ért nagy meglepetésként. A szívem mégis heves kalapálásba kezdett, amikor megláttam az ezüstszínű, kacskaringós betűket a nyomtatott kártyán. Továbbra is nyakig becipzározott tollkabátomban leereszkedtem a komód melletti zsámolyra, mutatóujjamat a boríték füle alá dugtam, és feltéptem. A papír izzadt ujjaimhoz tapadt, a szemüveg pedig a fűtött lakásba érve bepárásodott, a szöveg elolvasása mégsem okozott gondot.

Véssétek be a naptárba!
2019. augusztus 24-én összeházasodunk.
A meghívó és további információk később érkeznek.
Emily & William

Még most is kiráz a hideg a szavaktól, és a takaró alá dugom a lábamat. Úgy tűnik, a légy feladta a kiszabadulására tett kísérleteit, egyre gyengébb a zümmögése.

Bárcsak valahol máshol lennék! Vagy még inkább: bárcsak valaki más lennék! Ennek nem így kellett volna történnie. De naiv elképzelés, hogy az ember megtervezheti az életét. Az élet egyszerűen megtörténik, és ha tervezni próbálsz, biztos lehetsz benne, hogy csalódni fogsz.

2

EMILY

– Szeretlek.

William megcsókolja az izzadt homlokomat, és zihálva a hátára gurul.

– Én… – zihálom. – Én is szeretlek. – Az órára pillantva végképp elakad a lélegzetem. – A fenébe is, William! Sietnünk kell! Ez nem szerepelt a tervben.

Csillogó kék szempárral találom szemben magamat.

– Csakis te tehetsz róla – nevet. – A te hibád, hogy ilyen ellenállhatatlan vagy.

Felülök, gyengéden oldalba bököm, és kikászálódom az ágyból.

– A hasadra süt a nap! – kiáltom útban a fürdőszoba felé. – Hamarosan Ibbénél kell lenned, nem?

– Nyugalom, édesem. Mindent kézben tartok.

Kisietek a fürdőszobába, beállok a zuhany alá, megnyitom a csapot, és behunyom a szememet. El sem hiszem, hogy végre eljött a nap, amelyet olyan régóta vártam. Az egész folyamat úgy rögzül a fejemben, mintha egy film volna. Pontosan tudom, hogyan lesz megvágva, milyen zene szól majd a háttérben, és milyen lesz az utolsó képkocka. A fényképek is ott sorakoznak a retinámon, mentálisan a Szerelmünk címet viselő emlékalbumba rendezve. Vagy legyen bármi is a neve.

– Minden rendben?

Összerezzenek William hangjától. Bedugja a fejét a zuhanyfülkébe, én pedig felkapom a zuhanyfejet, és felé irányítom a vízsugarat. Épphogy sikerül elhúzódnia előle.

– Sajnálom – nevet a matt üvegfal másik oldalán. – Nem tudtam kihagyni.

Miközben a lábamat borotválom, fejben végigveszem a teendőim listáját. Már egészen rövid – a legtöbb pontot kihúztam.

Az elmúlt évben gyakorlatilag az összes szabad időm azzal telt, hogy árajánlatokat kértem különböző helyszínekről, háromfogásos menüket kóstoltam, és a tökéletes ruhát kerestem. Virágokat választottam, zenészeket és fotóst fogadtam fel, meghívókat, ültetőkártyákat és énekesfüzeteket rendeltem. Kétségtelenül hasznomra volt, hogy egy reklámügynökségnél dolgozom. Koordinátorként nem magam tervezek, hanem a kollégáim segítenek valamennyi nyomtatott anyaghoz kiválasztani a megfelelő minőségű papírt, valamint a színeket és a betűtípusokat..

Mivel William a munkája miatt nem igazán tudta kivenni a részét az előkészületekből, egy ponton felvetette, hogy szerződtessünk profi partiszervezőt. Alapos mérlegelés után visszautasítottam a javaslatot. Nem akartam, hogy egy kívülálló tervezze meg a mi nagy napunkat. Teljesen véletlenül bukkantam rá az Örenäs-kastélyra. Az edzőteremben az egyik lány mutatott róla egy Instagram-posztot, és amikor megnéztem a honlapot, azonnal éreztem, hogy ez a megfelelő hely számunkra. Nemcsak romantikus és fényűző, de a mérete is éppen megfelelő.

William felkérést kapott a Hänt i Veckantól. Helyesebben: fizetni fognak azért, hogy kizárólag ők tudósíthassanak az esküvőnkről. Kissé olcsónak tűnik eladni magunkat egy pletykalapnak. Másfelől viszont jó, hogy korlátozott számú újságíró lesz jelen.

Váltjuk egymást a zuhany alatt, fürdőköpenybe bújok, visszamegyek a konyhába, és összepakolok a sebtében félbeszakított reggelink után. A szám mosolyra húzódik, amikor eszembe jut, hogyan kergetett William egészen a hálószobáig. Senki sem képes annyira kibillenteni az egyensúlyomból, mint ő. És úgy tűnik, az érzések kölcsönösek. Öt év elteltével is nehezen tudjuk kordában tartani a kezünket, amikor egymás közelében vagyunk. Szeretem, szeretem, szeretem őt! Ő életem nagy szerelme, és sohasem fogom elengedni.

– Akkor indulok.

William felöltözött, és az utazótáskáját a lépcső mellé tette. A hosszú öltönyzsák a korláton lóg.

– Ez igazán gyors volt. – Odalépek hozzá, fejemet a mellkasához támasztom. – Ideges vagy?

– Egy cseppet sem. – Puszit nyom a fejem búbjára. – Hiszen mindenre gondoltál.

Hátralépek.

– Így van. Valójában csak egy apróság van, ami aggodalomra adhat okot…

– Mégpedig? – Az arca őszinte érdeklődést tükröz.

– Anya.

– Ugyan! – William a lépcsőhöz megy, és megragadja a táska bőrborítású fogantyúját. – Ne aggódj! Minden rendben lesz. Hiszen nem szokta nyilvánosan lejáratni magát, nem igaz?

– Legalábbis jó ideje nem tette. – Megrázom a fejemet, leginkább azért, hogy megszabaduljak a kényelmetlen érzéstől, ami sehogyan sem akar elmúlni. – De igazad van, abbahagyom az aggódást.

– Üdvözlöm Cissit és Amandát! – William puszit lehel a levegőbe, majd leveszi az öltönyzsákot a korlátról. – Máris hiányzol.

A lépcső acélszerkezete nyikorog a lába alatt, majd kisvártatva hallom, ahogy a bejárati ajtó becsapódik. Szorosabbra húzom magamon a fürdőköpenyt, és a panorámaablakhoz megyek integetni. Még éppen látom, ahogy William felemeli a kezét, majd eltűnik a szemem elől. A tenger szikrázik, a horizonton kirajzolódik az Öresund híd sziluettje. A Bar Italia sarkán egy jókora fejhallgatót viselő kocogó bukkan fel, a Titanic víz fölé benyúló csúcsánál egy csapat turista fényképezkedik. A nap pedig süt, pontosan úgy, ahogyan megálmodtam.

Ellépek az ablaktól, megkeresem a mobiltelefonomat, és feloldom a képernyőzárat. Augusztus huszonnegyedike. A mi napunk. Semminek sem szabad elrontania – semmi sem ronthatja el.

Sem Erik. Sem anya.

Megremeg a gyomrom. A bátyám ritkán balhézik, anyában azonban nem igazán lehet megbízni. Jól tettem, hogy meghívtam?

Annika Brandt olyan, akár az időjárás, a legapróbb részletekig megtervezett esküvőm azon kevés eleme és jelensége közé tartozik, amelyeket nem tudok befolyásolni. Tudom, mit gondol Williamról. Aki ismeri, vagy valaha ismerte a családunkat, pontosan tudja, hogyan vélekedik anya a vőlegényemről. Sosem csinált titkot belőle. Épp ellenkezőleg. Mindenkinek szétkürtölte a véleményét, aki hajlandó volt meghallgatni.

Amikor William és én egy pár lettünk, azt hittem, megenyhül, és elkezdi őt olyannak látni, amilyen ma. Megbékélésben reménykedtem. Hinni akartam, hogy ez új kezdet lehet számomra és anya számára, anya és William, valamint a családjaink számára is. Ám sem az eljegyzés, sem az esküvői tervek nem hozták meg a kívánt hatást, minden újabb lépés csak még inkább eltávolított bennünket egymástól. Anya úgy viselkedik, mint egy kisgyerek, alig beszél velem, amióta elmeséltük neki, hogy összeházasodunk.

Apa megígérte, hogy majd szemmel tartja őt, egy kicsit sajnálom is emiatt. Élveznie kellene az estét, ehelyett a félalkoholista exnejét kénytelen felügyelni. De bizonyos felelősséget érzek William iránt. Mindazok után, amit anya mondott és tett, eszemben sincs kockáztatni. Nem szabad elfelejtenünk, hogy William mára közszereplő. Az emberek irigykednek a sikereire, az irigy emberek pedig hajlamosak folyton hibát keresni a másikban.

Borzasztóan kínos lenne, ha anya berúgna a vendégeink és a meghívott újságírók előtt. Ugyanakkor miféle lánygyermek lennék, ha nem hívnám meg a saját anyámat életem legfontosabb napjára?