A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csak még egy perc, 2023

Bárhová mennél, 2024

Hóesésben találkoztunk, 2024

Copyright © Péntek Tünde, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Péntek Tünde

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-85-4

„Születésem óta hatalmas szükségét éreztem a szeretetnek, és borzasztóan vágytam arra is, hogy szeretetet adjak.”

(Audrey Hepburn)

PROLÓGUS

A színpad jelenti számára a mindenséget. Emma semmihez sem tudja hasonlítani azt az érzést, amikor az izgalom és a félelem keveréke a zsigerei legmélyéig megborzongatja. Méghozzá annyira, hogy legszívesebben a világ végére is elszaladna. Ám mégis kilép a reflektorok fényébe, a közönség árgus pillantásának kereszttüzébe. És akkor minden megváltozik. Már nem remeg sem a keze, sem a lába, sem a hangja, mert egy másik ember áll a színpadon. Valaki, akinek a bőrébe bújik pár órára, és megfeledkezik arról, hogy ki is ő valójában. Ezekért a pillanatokért él. Amikor elénekelheti minden fájdalmát, és a testét, a lelkét annyira fel tudja áldozni a művészet oltárán, hogy nem kapja egyben vissza őket, amint legördül a függöny az előadás végén. Mert mindig belehal egy kicsit, hogy igazi legyen.

Az első főszerepét Az operaház fantomjában játszotta a Broadwayn. Habár azóta eltelt tíz év, mégis gyakran eszébe jut az az előadás, annyira eggyé vált Christine Daaé karakterével. Senki sem felejti el az első alkalmat, bármiről is legyen szó, a csillagok ilyen különleges együttállását pedig végképp nem. Emma már nem tudta felidézni, hányszor utazott abban a bizonyos színpadi csónakban a maszkos férfi mellett, azt énekelve, hogy „Álmomban megjelent egy furcsa árny, / hallottam énekét, hívó szavát / Tán most is álmodom, mert érzem én, / a fantom, ez a titokzatos lény rég bennem él.” Akárcsak Christine-t, ugyanúgy őt is kísértette egy sejtelmes látomás, amit azóta sem tudott elengedni, hogy először látta.

Még egy színészkurzuson sajátította el a technikát, amit aztán tökélyre fejlesztett. A pszichológiai gyakorlat az átélés művészetéről szólt, hogyan lehet félretenni a mindennapok gondjait, estéről estére felvenni egy másik személyiséget – majd előadás végeztével levenni az álarcot, és a színházban hagyni. Emma megtanulta, hogyan tudja kiüríteni az elméjét, hogy belépjen egy másik világba. Amikor elfogja az idegesség, akár a hétköznapokban is alkalmazza, hogy le tudja csitítani a háborgó gondolatait.

Mindig elképzeli, hogy egy eldugott, sziklákkal körülölelt kis tengerparti öbölben ül a vízparton. Szikrázóan süt a nap, az eget egyetlen felhőfoszlány sem borítja. Az előtte elterülő víz hihetetlenül kék, csak a hullámok fehérsége töri meg helyenként. Az aranyszínű szandálja mellette hever a fövenyen, és érzi a talpa alatt a homok szemcséinek forróságát. A meleg szél simogatja arcát, és időnként a szemébe fújja sötétbarna fürtjeit.

Nagyon szeret azon a helyen időzni. Nyugalmat és békét áraszt számára az álombeli paradicsom. És mindig eljön az a pillanat is, amikor egy férfi leül mellé, és megfogja a kezét. Sosem látja az arcát, teljesen homályos. Csak azt érzi, hogy nagyon szereti, és a férfi is őt. Nem beszélgetnek, csupán némán ülnek egymás mellett. Nincs szükség szavakra, a legőszintébb érzések anélkül is egyértelműek. Tudja, hogy összetartoznak. Ő a másik fele, a lelki társa, akivel szeretné leélni az életét. A végtelenségig ücsörögne mellette, ha az élet csupán egy álom lenne.

Amikor először járta végig képzeletében ezt a tengerpartot, és találkozott a rejtélyes férfival, már akkor egyfajta jóslatként tekintett rá. Biztos volt benne, hogy nem csupán fantáziájának játéka lehet, hanem egyszer valóra válik. Megtalálja őt, és akkor már tényleg ébren fog álmodni. Örökre elmúlnak a szorongással teli pillanatok.

Öt évvel ezelőtt biztos volt benne, hogy az a bizonyos férfi fogta meg a kezét, amikor megismerkedett vele egy előadás után. Úgy érezte, hogy valóban ő az, akit keresett, és a világ legboldogabb embere volt, amikor hozzáment feleségül. Ma már tudja, hogy ez nem a happy end volt, hanem egy fatális tévedés…

Mostanában gyakran jár a képzeletbeli helyen. Mindig ugyanott ül, azon a meseszép tengerparton, és minden alkalommal jön az arc nélküli férfi, aki mellé kucorodik a forró homokban. Együtt nézik a végtelenséget. Akárcsak az ujjaik, ugyanúgy a sorsuk is összefonódik. Mindketten tudják, hogy nem akarják elengedni egymást, és soha nem is fogják.

Ki lehet a titokzatos férfi? Emma számára olyan valóságosnak tűnik, mintha tényleg megtörténne. Érzi a meleget, a szelet, a tenger illatát. Érzi a férfi érintését, azt, ahogy felgyorsul tőle a szívverése. És azt is érzi, hogy boldog. Sokkal boldogabb, mint a házassága bármelyik percében valaha is volt.

Rosszabb napjain Emma úgy véli, talán sosem fogja őt megismerni. Talán tényleg csak a képzeletében létezik, és semmi jelentősége sincs. Talán nincs is olyan csoda szép part, ahol annyira azúrkék a tenger, és oly békésen hullámzik a víz felszíne, ahogy ő látja. Talán egyetlen olyan álom sincs, amely valóra válik.

És amikor erre a következtetésre jut, pár napon belül ismét azon a földöntúli helyen találja magát, és újfent elhiszi, hogy igazi volt minden. Mint egy kísértet, úgy bukkan fel újra és újra. Ez a különös férfi, akárcsak az operaház fantomja, rég benne él.

1. FEJEZET

Mintha egy végtelen hómező felett lebegett volna, olyan érzést keltett Emmában a tömör felhőzet látványa a repülőgép ablakából. Amíg csak a szem ellátott, a vakítóan fehér kupacok csillogva verték vissza a napsugarakat, melyeknek ilyen magasban már semmi sem állt az útjában. Arra gondolt, hogy van valami félelmetes és természetellenes abban, amikor az ember az erejét fitogtatva az égbe merészkedik és dacol az elemekkel. Nem véletlen, hogy még a madarak sem emelkednek fel ilyen éteri magaslatokba. Hiszen itt már semmi sem él meg, jéghideg van, és alig található oxigén a levegőben. Nem úgy van megalkotva a világ, hogy bármilyen élőlénynek keresnivalója lenne a föld eme zord tájékán.

Az sem nyugtatta meg túlzottan, hogy a fedélzeti kijelző szerint alatta a mélyben láthatatlan fenyegetésként hullámzott az Atlanti-óceán elképzelhetetlenül nagy víztömege. Már órák óta csak repültek felette. Mindig feszélyezte, amikor, úgymond, a nagy semmit szelte át a felhők felett a gép, amin utazott. Ezúttal is eszébe jutott, hogy valójában teljesen mindegy is, mivel egy légi katasztrófa esetén nincs sokkal nagyobb esélye életben maradni akkor sem, ha a szárazföldbe csapódnának be. Egyszer olvasott egy statisztikát, hogy igaz, hogy a világ legbiztonságosabb közlekedési eszköze a repülő, ám ha nagy ritkán mégis valamilyen baj történik, nagy eséllyel belehalnak az utasok a balesetbe.

– Nagyon csendes vagy, Emma – állapította meg útitársa és jó barátja, Leo, akivel a Rómeó és Júlia musical promotálása miatt utaztak Franciaországba. A filmben Emma játssza a címszerepet, Leo pedig Mercutiót.

– Csak a túlélési esélyeimet latolgattam – sóhajtott nagyot, az ablakról elemelte a tekintetét, és egyenesen Leo melegbarna szemébe nézett. Egyértelműen megnyugtatást keresett benne.

– Édesem, a cannes-i fesztivál nem a világvége. Sokkal borzasztóbb dolgok is szoktak történni az emberekkel, mint két hétig élvezni a luxust és a csillogást a francia Riviérán.

Emma szelíden elmosolyodott egy pillanatra, majd ismét a kilátást kezdte fürkészni.

– Nem tudom eldönteni, melyik a rosszabb. Amíg odaérek, vagy amikor odaérek. Szeretnék valahol máshol lenni – mélázott el a krémszerű felhőket bámulva.

– És mégis hol? Feltételezem, hogy nem otthon, a férjeddel. Azt hittem, majd kiugrasz a bőrödből, hogy végre elszabadulsz tőle. Igazából meg is lepődtem, hogy nem akart veled jönni, mindig mindenhová elkísér – dobta be Leo pontosan azt a témát, amiről Emma a legkevésbé akart volna beszélni.

– Túlságosan dolgozik az új filmjén, hogy ráérjen ilyesmikre – fordult ismét a kreol bőrű férfi felé. – Azt mondta, hogy amíg veled és Kevinnel kell részt vennem a kötelező programokon, nem aggódik értem, mert meleg férfiak társaságában teljesen biztonságban vagyok. Szabadidőmben pedig nyilván tudom, hogy kell viselkednem, hogy ne hozzak szégyent a fejére.

– Őszintén nem értem, miért vagy még együtt vele – rázta meg göndör fürtjeit.

– Ez sokkal bonyolultabb annál, mint ahogyan kívülről látszik.

– Szóval még mindig szereted.

– Hollywood egyik leghíresebb rendezőjének felesége vagyok, Leo. És ezzel mindent elmondtam.

A beszélgetés végére pont került, és Emma még jobban gyűlölte ezt az utazást, mint bármikor korábban, hogy Bob is beférkőzött a gondolataiba. Pedig ez volt az egyetlen dolog, ami miatt talán valamelyest várta a fesztivált: hogy a férjétől több ezer kilométer választja majd el. Legszívesebben a földhöz vágott volna valamit, annyira felgyűlt benne a feszültség.

Az ilyen hosszú repülőutakon mindig eljön előbb vagy utóbb az a fázis, amikor elhatalmasodik rajta a rossz hangulat. Pedig a munkája miatt sokat kell repülnie, hiszen egy színésznő forgatásról forgatásra jár, és vajmi kevés beleszólása van a helyszínek kiválasztásába. Odamegy, ahová a szerződése kötelezi. Persze jogában áll nem aláírni a papírokat, ha nem kíván a világ másik végére utazni egy szerep kedvéért, de ez csak a legelőkelőbbek kiváltsága. Még csak idén lesz harmincéves, és habár éppen tavaly kapta fel rettentően a média, amikor Oscar-díjra jelölték, de ettől még nem érezte, hogy Hollywood krémjéhez tartozna. Mi több, nem is áll szándékában.

Arra jutott, hogy ebben a két hétben magas ívben tesz rá, hogy a férjének milyen elvárásai vannak vele kapcsolatban. Végre nem lesz vele, hogy minden megmozdulása miatt piszkálódjon. Talán tényleg megpróbálhatná élvezni a szabadságát.

– Elnézést! – szólította meg a folyosón elhaladó stewardesst. – Szeretnék kérni egy gin-tonikot.

– Emma, neked ezt nem lenne szabad repülés közben – vágott közbe Leo, mielőtt a légiutas-kísérő bármit is szólhatott volna.

– Mintha csak Bobot hallanám – válaszolt ingerülten a barátjának. – Tudok vigyázni magamra, elég nagylány vagyok már hozzá.

– Tavaly is az voltál, amikor Sydney-be utaztál, és kértél inni a fedélzeten – állapította meg, Emma arcát pedig pír futotta el a kellemetlen emlék hatására.

A legborzasztóbb repülési élménye volt, amit Leo felemlegetett. A Los Angelesből Sydney-be tartó járat nem elég, hogy tizennégy órás menetidővel közlekedett, amiből nagyjából tizenkettőt a Csendes-óceán felett töltött, de egy végtelenül hosszúnak tűnő turbulenciába is került, amikor még félúton se jártak. Annyira elhatalmasodott Emmán a pánik, hogy két lehetséges megoldás rajzolódott ki előtte a leszállásig hátralévő órák elviselésére: vagy most azonnal kiugrik, hogy véget vessen a lidércnyomásnak, vagy valamivel kiüti magát. Természetesen csupán a második opció tűnt kivitelezhetőnek, ráadásul a fedélzetre felcsempészett egy doboz altatót is, amit a férje tukmált rá, hogy mindig legyen nála a biztonság kedvéért. Így már csak egy gin-tonikot kellett kérnie hozzá a stewardesstől, amikor ismét egyenesbe került a gép.

Az utazás többi részére nem emlékezett, azt is csak az ügynöke, Karen későbbi beszámolójából hallotta, hogy landolás után hideg vízzel tudta magához téríteni, és egy pokróccal takarta el az arcát, nehogy ilyen állapotban lekapják a reptéren a lesifotósok. Mert hogy is nézne ki, ha az új Audrey Hepburnnek kikiáltott, ártatlan és szende külsejű Emma Brown zavart tekintettel, kócos hajjal kerülne a címlapokra azzal a körítéssel, hogy a mozgáskoordinációja alapján biztosan drogozott. Az eset után természetesen megígérte Karennek, hogy többet nem csinál ilyet, de egyúttal azt is kérte tőle, hogy a visszautat Európa felé szervezze meg neki, kerül, amibe kerül és tart, ameddig tart.

– Mégsem kérek semmit – közölte a stewardesszel, majd duzzogva az ablak felé fordult.

– Hamarosan megkezdjük az ereszkedést, hölgyem. Az előbb tájékoztatott minket a kapitány, hogy verőfényes napsütésben és huszonkét fokban érkezünk Nizzába, így ezeknek a felhőknek sem lesz nyomuk a leszálláskor. Felesleges aggódnia, minden rendben lesz.

Emma nem válaszolt, úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a légiutas-kísérő magyarázkodását.

– Elnézést kérek a barátnőm nevében. Tudja, kicsit feszült ilyen magasságban – felelte nyájas hangon Leo, amitől Emmát még inkább elfutotta a méreg. Úgy döntött, hogy a repülőút további részében nem fog hozzá szólni.

– Nincs miért szabadkoznia, sokan vagyunk ezzel így. De már nem tart sokáig, hamarosan szólni fogok, amikor be kell kapcsolniuk a biztonsági övet.

Emma eltöprengett, vajon tanítják-e a kiszolgáló személyzetnek, hogy minden helyzetben irritálóan kedvesnek kell lenniük az utasokkal. Habár nem nézett rá, biztos volt benne, hogy még mindig ugyanaz a kincstári mosoly terül el az arcán, mint amikor megszólította.

– Köszönjük előre is! – zárta le a témát udvariasan Leo.

Emma csak a magas sarkú kopogásából tudta, hogy végre távozott a stewardess. A bőrén érezte Leo vádló tekintetét, de nem volt hajlandó sem felé fordulni, sem bármit mondani. Mindössze nagy sóhajtással jelezte, hogy jelen pillanatban mindenből elege van. És még csak földet sem értek Franciaországban.

2. FEJEZET

Az út hátralévő részében Emma csak a kilátást kémlelte, és megállás nélkül pörögtek a fejében a gondolatok. Jól tudta, hogy valójában örülnie kellene annak, hogy hamarosan a francia Riviérán lesz, és két hétig élvezheti minden csodáját. Hollywoodban mindenki csak az Azúr-partról beszél, hogy mennyire gyönyörű, elegáns és micsoda partikat tartanak a sztárok villáiban vagy jachtjain. Viszont rá nem várt más, mint kötelező premierek, sajtótájékoztatók és díszvacsorák végtelen sora a kamerák kereszttüzében. Előre látta, hogy minden mozdulatát lesi majd a nagyvilág, és a szakma legbefolyásosabb embereivel kell kötelező jelleggel bájcsevegnie. Csupán egy rossz lépés, és mindent elszúr.

„Robert Cartwright felesége semmivel sem tudja leírni magát” – mondta a férje telefonon, mielőtt útjára bocsátotta. Habár a nyilvános szerepléseire szinte kivétel nélkül elkísérte, hogy a tökéletes házasság látszatát keltsék, a valóságban, amióta egybekeltek, Bob több napot töltött távol, mint mellette. Amikor pedig mégis otthon volt, abban sem volt köszönet, és a legkevésbé érdekelte, hogy Emma mit szeretne. Hiszen ha már áldozott a becses idejéből arra, hogy a közös Beverly Hills-i otthonukba utazzon, akkor elvárta, hogy Emma hálás legyen érte és a kedvére tegyen. Így jár az, aki egy sikeres rendezőhöz megy feleségül – beszélte be magának.

Persze már az elején gyanúsnak kellett volna lennie, hogy ez így nem lesz rendben. Ugyanis ha végiggondolja, ő már a harmadik Mrs. Cartwright. Az elsőt, ahogy lenni szokott, még akkor vette el Bob, amikor senki nem ismerte a nevét Hollywoodban. Közel húsz évig együtt voltak, és három gyerekük született. Aztán amint befutott, és ahogy a kapuzárási pánik kezdett eluralkodni rajta a negyvenedik születésnapja környékén, megismerte a második Mrs. Cartwrightot, a feltörekvő filmcsillagot. Ám a viszony végül kérészéletűnek bizonyult, mivel Bob elkezdett rendezéssel is foglalkozni, és nyugalmat keresett otthon, újdonsült felesége viszont éppen akkor futott be, és nagyon élvezte annak minden előnyét, hogy híres férje révén rá irányul a figyelem Hollywoodban. Szóval kibékíthetetlen ellentétek jelentkeztek náluk elég hamar.

Ezután került a képbe Emma. Habár hasonló korosztályba tartozott, mint a második Mrs. Cartwright, és biológiailag akár az édesapja is lehetett volna Bob. Nem túlzás azt állítani, hogy még pelenkát hordott, amikor leendő férje már az egyik legfoglalkoztatottabb színész volt Hollywoodban. Emlékezett is rá, hogy kislányként nézett olyan filmeket, amelyekben Bob játszotta a főszerepet. Akkor még nem hitte volna, hogy valaha megismeri ezt az aranyszőke hajú, sötétkék szemű, fogkrémreklámba illő mosolyú, veszettül jóképű férfit, arra pedig még legvadabb álmaiban sem gondolt volna, hogy egy szép napon a felesége lesz.

Őszinte szerelemként indult a kapcsolatuk. A Broadwayn ismerkedtek meg öt évvel ezelőtt, ahol Emma éppen a Chicagóban játszotta Roxie Hartot, és az egyik előadás után Bob bekopogott az öltözőjébe. Persze nem számított rá, azt hitte, hogy csak az egyik kollégája szeretne tőle valamit.

– Bújj be! – kiabálta, majd hallotta az ajtó nyikorgását, miközben még egy szál köntösben próbálta a helyére visszaakasztani a színpadi jelmezét.

– Elnézést, hogy csak így hívatlanul megzavarom, gratulálni szeretnék – villantotta rá csábos mosolyát Robert Cartwright egy nagy csokor fehér rózsa mögül. Emma hirtelen megszólalni sem tudott, de érezte, hogy az egész arca lángba borult, amint megpillantotta az őszülő halántékú, de még mindig fiatalos, szívdöglesztő férfit. Pontosan abba a típusba tartozott, akinek az öregedés csak az előnyére vált.

– Köszönöm – préselte ki magából Emma, de továbbra sem bírt megmozdulni.

– Milyen udvariatlan vagyok, be sem mutatkoztam. Robert Cartwright vagyok – nyújtott kezet a férfi.

– Emma Brown – válaszolta, és amint a bőre hozzásimult, borzongás futott át rajta.

– Nem szeretném feltartani, Emma, de ahogy mondtam, szeretnék gratulálni a ma esti alakításához. Egész előadás alatt azon gondolkodtam, hogy milyen jól mutatna a készülő filmemben, van egy magának való szerep benne. Szeretném itt hagyni a névjegyem, és amennyiben érdekelné a dolog, hívjon fel, a héten még itt leszek New Yorkban – kacsintott rá, majd az öltönyzsebéből előhúzott egy névjegykártyát.

– Köszönöm – felelte esetlenül, és elvette tőle az apró papírt.

– Esetleg a virágot is elfogadhatná. Már amennyiben a kedvére való – tette hozzá negédes arckifejezéssel, és azt is átadta a nőnek.

– Köszönöm! – mondta Emma, majd beleszagolt a fehér rózsacsokorba.

Az orra megtelt a finom, édes illattal. Ahogy mélyen magába lélegezte, mintha a virág selymes szirmai simogatták volna meg minden érzékszervét, és egy pillanatra az idő is megállt. A pillanat egyszerre volt friss és titokzatos, tele romantikával és vágyakozással. Olyan volt, mintha egy csendes, titkos kertbe lépett volna be, ahol a természet legszebb ajándékai vártak rá, s minden lélegzetvétel a boldogság ígéretét hordozta magában. Emma arra gondolt, ha létezik szerelem első látásra, annak pontosan ilyen érzésnek kell lennie.

– És szokott mást is mondani azon kívül, hogy köszönöm? – rántotta vissza a valóságba Bob egy csipkelődős kérdéssel. Emma egy pillanatra el is szégyellte magát, mennyire sután viselkedett. Ennél egy bakfis is többet tud, nyilván nem tett túl jó benyomást a férfira.

– Elnézést, csak kicsit össze vagyok zavarodva. Gondolom, már meg is bánta, hogy odaadta a névjegyét – válaszolta fancsali képpel.

– Egyáltalán nem – vágta rá Emma legnagyobb meglepetésére. – Várni fogom a hívását!

– Ma már nem fogom többet mondani, hogy köszönöm, de tényleg így van, Robert – találta meg végre a saját hangját, és egy bűbájos mosollyal jutalmazta meg a férfit.

– Bob. Jobban szeretem, ha Bobnak szólítanak – mondta neki sejtelmesen, majd magára hagyta Emmát a rózsákkal.

Azóta sem volt hajlandó elárulni neki, hogy honnan varázsolta elő azt a csokrot, hiszen az előadás vége és az ominózus beszélgetés között csupán pár perc telt el.

Ha őszinte akart lenni magához, mindig kellemes érzéssel töltötte el, ahogy elkezdődött a kapcsolata Bobbal, és egyúttal a filmes karrierje is. Pontosan olyan volt, mint egy tündérmese. Öt évvel ezelőtt el is hitte, hogy így volt. A média szerint pontosan ő testesítette meg Hollywood minden álmát és ártatlanságát: miután a végzős iskolai bálon meghallotta a hangját egy producer, nem sokkal később egyenesen a Broadwayn találta magát, majd egy váratlan találkozásnak köszönhetően a mozik világába csöppent, ahol a kezdetek óta csak rá gondolnak, amikor egy romlatlan, bájos és nem túl bonyolult fiatal nőt kell életre kelteni.

A bulvárlapok szerint magánéletében feddhetetlen, példás házasságban él a híres színész-rendezővel, akinek a múzsájává vált. A nézők, a kritikusok és a filmesek egyaránt rajonganak érte. Mi más lehetne ez, mint egy valóra vált álom? Ám Emma ma már pontosan tudta, hogy tündérmesék a valóságban nem léteznek.

Csupán a külseje predesztinálja erre a látszatéletre. Barna őzikeszemei, hosszú sötét haja, világos bőre és törékeny testalkata révén az örök naiva szerepekre van kárhoztatva. Pedig mélyen belül mindig is szívesebben lett volna a színpadon Velma Kelly, mintsem Roxie Hart. Az összetettebb és esendőbb karakterekben sokkal nagyobb szakmai kihívást érzett, de benne senki más nem látta meg ezt. Még a saját férje sem, aki bárkinek a bőrébe bújtathatta volna a filmjeiben. Végtelenül elszomorította, hogy az az ember, akivel összekötötte az életét, ennyire nem érti meg őt.

Most pedig itt, a francia Riviérán el kell játszania, hogy ez jól is van így, és imádja a mesébe illő életét. Az a gondolat férkőzött a fejébe, hogy a legjobb az lenne, ha el sem érne Nizzáig az átkozott repülőgép, hanem egy apró szigeten hajtana kényszerleszállást végre, ahol ő elszökhetne. De nagyon úgy festett, hogy sajnos nem lesz ilyen szerencséje… A nagy francia színjáték hamarosan elkezdődik.

3. FEJEZET

Ahogy Emma kipillantott a meredeken landoló repülőgép ablakán, el kellett ismernie, hogy fentről nézve varázslatosnak tűnt a táj. Az azúrkék tenger tajtékos hullámai megtörtek a mediterrán stílusú, színes házakkal tűzdelt települések partjánál, ahol akkora pálmafák nőttek, hogy még az égből is látni lehetett őket. És ott meredeztek a háttérben azok az óriási sziklák, mintha koszorúként ölelték volna körbe a lankáin húzódó épületek sokaságát, és a jachtokkal túlzsúfolt öblöket. Talán a francia Riviéra még szebb, mint amilyennek elképzelte.

– Csak nem egy mosolyt látok végre Emma Brown arcán? – cukkolta Leo.

– El kell kezdenem gyakorolni, úgy látom, mindjárt megérkezünk, és biztosan vár ránk néhány fotós – sóhajtott egyet, ahogy maga elé képzelte a szokásos reptéri fennforgást.

– Olyan kiábrándító tudsz lenni, nyuszibogár.

Emma elnevette magát a kedves becenév hallatán, és nagyon hálás volt barátjának, hogy valamivel csak sikerült megtörnie azt az általános rossz hangulatot, ami eluralkodott rajta.

– Te nyertél, innen fentről valóban tetszik ez a tengerpart – vallotta be. – El tudnám képzelni, hogy lenne itt egy eldugott házikóm a parton, ahová elbújhatok a kíváncsi szemek elől, hogy kipihenjem ezt az őrületet körülöttem.

– Legalább annyi hasznod lehetne a besavanyodott férjedből, hogy megkérd, vegyen neked itt egy nyaralót. Csak egy bizonyos réteg kiváltsága, hogy errefelé fenntartson egy tengerparti villát, és azt is csak azért, hogy évi egy-két hetet eltölthessen benne, és a barátai előtt villogjon vele. De nincs mit tenni, Hollywoodban ez a sikk. Mindenki Saint-Tropez vagy Monte-Carlo gyönyörű partján szeretné süttetni a hasát, és kifulladásig inni a Dom Pérignon-t a filmvilág krémjének társaságában. Remélem, meghívsz majd az összes bulidba – álmodozott Leo, Emma viszont nem örült neki, hogy a férje megint szóba került. Mintha mégis eljött volna vele, annyira érezte a jelenlétét.

– Bobnak ehhez nem lenne köze, ahogy a hollywoodi sztároknak sem – komorult el, és a gondolataiba merült ismét, ahogy a kifutópályát megpillantotta.

A nagyzolás mindig is hidegen hagyta. Jó pár olyan filmest ismert, aki bizony nagyon sok mindent megtett volna azért, hogy olyan meghívót kapjon a cannes-i fesztiválra, mint amivel őt csábítottak ide. Ám az a szomorú valóság, hogy Emmának esze ágában sem volt a legújabb filmje reklámarcaként két hétig a reflektorfényben tündökölni. De Karen egyértelművé tette számára, hogy ha nem vállalja el, akkor nemcsak szerződést szeg, de igen nagyot bukik a renoméja Hollywoodban, ami nyilván a férjét is érintené.

– Ugyan már, mi lehet olyan rossz abban, ha két hetet eltöltesz a világ legelitebb helyén, mindennap más estélyiben rázva a rongyot? – kérdezte tőle. A kegyelemdöfés pedig az volt, mikor hozzátette, hogy mindezt ingyen és bérmentve megkapja, csak ott kell lennie, és bájosan mosolyognia.

Emma már a kezdetek óta tisztában volt vele, hogy egy színésznő a testéből él, akárcsak a prostituált. De mindig is szerette azt hinni, hogy értéket közvetít, hogy a tehetsége, az általa átadott érzések viszik előre, nem pedig a fizikai megjelenése. A Broadwayn a hangja volt a legnagyobb fegyvere, imádta úgy kiereszteni, hogy beleremegjenek a falak. Az éneklést mindennél jobban élvezte, akkor tudta leginkább elengedni magát, és a legfényesebben csillogni a világot jelentő deszkákon. Most viszont nem kell mást tennie, mint némán mosolyogni. Ezt a szerepet nem neki találták ki.

Sokszor gondolt rá, hogy hiba volt otthagynia a színházat. Annak valahogy mindig komolyabb tétje volt, hogy élesben ment minden a színpadon, és nem lehetett tízszer elismételni ugyanazt, míg megszületik a legtökéletesebb verzió. Csupán egy lehetősége volt, és nem hibázhatott. Ezzel persze nem akarta leszólni a filmes színészek művészetet, csak úgy vélte, hogy más módszerekkel operálnak.

Viszont abban biztos volt, hogy a filmes szakma legnagyobbjainak életük valamely szakaszában volt közük a színházhoz. Neki pedig nagyon hiányoznak a színpad recsegő deszkái, a díszletek és a függöny illata, az éjszakába nyúló próbák, a nézők duruzsolása az előadás előtt, a taps, és a soha vissza nem térő pillanatok mulandóságának varázsa. Ám mindez szörnyen távolinak tűnt, főleg a nizzai reptéren, ahová csak megérkezett a járatuk menetrend szerint.

– Készen állsz? – szorította meg a kezét Leo, mielőtt kiléptek volna a napfénybe.

– Ugye csak viccelsz? – válaszolta kétségbeesetten Emma.

Ám nem volt visszaút, az ajtó kinyílt, és megtették az első lépéseket Franciaországban. A reptér természetesen zsúfolásig volt paparazzikkal, akik a cannes-i fesztiválra érkező hírességeket lesték. Emma nagy fogásnak ígérkezett számukra, de igyekezett figyelmen kívül hagyni őket, és nem foglalkozott a kattogó vakukkal. Szerencsére Leo magabiztosan mozgott a terminálban, és a segítségével gyorsan megtalálták Kevint és az Emma számára kirendelt kísérőt, aki az ott-tartózkodása alatt menedzseli majd az ügyes-bajos dolgait.

Miután elköszönt barátaitól, Emma a pöttyös ruhás, barna loknis francia lánnyal tartott, aki Ninaként mutatkozott be. Egy sötétített ablakú kocsihoz navigálta, ami majd egyenesen Cannes-ba viszi. Nina biztosította róla, hogy útközben lesz elég ideje áttanulmányozni az ülésen található programtervet az elkövetkező két hétre.

– A Carltonban találkozunk kettőkor, de nyugodtan csörögj rám, ha bármilyen kérdésed lenne – mosolygott rá barátságosan a fiatal lány.

Emma a kocsi hátsó ülésén gyorsan átfutotta a precízen összeállított programok listáját. Szomorúan megállapította, hogy még a repülőút okozta sokkhatást sem lesz ideje kipihenni. Az egész délutánt a Dior szalonban tölti, ahol ráigazítják a korábban kiválasztott ruhakölteményeket, melyeket a nyilvános eseményeken visel majd. Ezt követi a frizura- és sminkpróba, végül az esti órákban a Cartier-nél lesz jelenése, hogy kiválassza, milyen ékszereket szeretne viselni az elkövetkező napokban.

Nagyot sóhajtott, majd kinézett az ablakon, és a mellette elsuhanó tájat figyelte. A Cannes-ba vezető autópálya nem a tengerparton, hanem a hegyek között futott, és nem tűnt túl izgalmasnak a látvány. Csak kopár sziklák meredeztek az út mentén, semmi más. Emma úgy érezte, legalább annyira sivár a táj, mint a rá váró napok a francia Riviérán.

Aki számít, csak és kizárólag a Carltonban foglal szállást, amikor Cannes-ban jár. Emma már hallomásból jól ismerte az ötcsillagos, tengerparti hotelt, ahová egyszerű földi halandó nem juthatott be. Neki viszont minden további nélkül sikerült átsétálnia a hófehér dór stílusú oszlopokkal tarkított bejáraton, és Nina profi szervezésének köszönhetően a bejelentkezéssel sem kellett bajlódnia, egyenesen a lakosztályához kísérték.

Ahogy áthaladtak a márvány előcsarnokon a liftek irányába, Emma észrevette, hogy nem ő volt az egyetlen híresség, aki már a fesztivál előestéjén megérkezett. A paparazzik nyilvánvalóan tobzódtak volna az itteni felhozatalt látva, ám ő napszemüvege biztonságába rejtőzködött, és úgy tett, mintha egyetlen ismerőst sem látott volna. Nem volt kedve senkivel sem bájcsevegni.

Akkor is csak egykedvűen szemlélődött, amikor az inas megmutatta, hogy hol hajtja álomra a fejét az elkövetkező két hétben. Habár magában megállapította, hogy ilyen gyönyörű lakosztályt még elképzelni sem tudott volna. A szálloda hangulatához mérten ízléses eleganciával rendezték be a szobákat, de leginkább az nyűgözte le, ami a falakon kívül volt. A nappali az épület sarkánál helyezkedett el, és L alakú erkély tartozott hozzá, melyre nem kevesebb mint három franciaajtó nyílt. Nem lehetett mást látni, csak az azúrkék tengert. Még a hálószobából is.

Miután végre magára maradt, szélesre tárta az ajtókat, és kilépett az erkélyre. Arcába csapott a párás, sós levegő, és a nap kellemesen melengette hófehér bőrét. Végre először jóleső bizsergés futott át a testén, mióta megérkezett Franciaországba. Sokszor látta már a tengert, de ilyen elképesztően kéknek még sehol sem. Mintha megfestették volna, annyira valószerűtlennek látszott az árnyalat. Pislogott párat, megtörölte a szemét, de egyértelműen nem álmodott.

Már csak azért sem, mert hirtelen valaki a nevén szólította.

– Emma, hát csak ideértél!? – köszönt vidáman a szomszéd erkélyről Frank Doherty, aki a másik címszereplője a Rómeó és Júlia musicalnek. Ahogy Emma végignézett kollégáján, valószínűsítette, hogy már jó ideje a Riviérán süttetheti a hasát, annyira csokoládébarna volt.

– Már egy ideje itt várok rád, Rómeó, hogy megszólíts az erkélyen – nézett méltóságteljesen a nem létező karórájára.

– A legjobb reklám lenne a filmnek, ha most átmásznék hozzád – vágta rá Frank, akinek hullámos barna haját összevissza fújta a hirtelen feltámadó szél.

– Szerintem várjuk ki, milyen fogadtatása lesz a bemutatón, hátha szükség lesz még efféle trükkökre – hárította el óvatosan a férfi ajánlatát.

– Vigyázz, mert mászom én még a te erkélyedre, Júlia! Egyébként sajnálhatod, hogy nem jöttél korábban, szerintem neked is kiharcolhatta volna az ügynököd, hogy plusz egy hetet itt lazíts. Észbontó partik vannak minden este, válogatott a társaság, és a Carlton privát strandján még a tengerben is lehet fürödni, annyira meleg a víz. Mi kell még? – tette fel a költői kérdést Frank, miközben összekócolódott frizuráját igazgatta.

– Nem is tudom – felelte Emma elmélázva, és igyekezett elkerülni, hogy abba a sötétbarna szempárba nézzen. Nem akarta, hogy kiolvassa belőle, mennyire megveti az efféle dorbézoló és rongyrázó bagázst.

– Ma este szívesen meghívnálak egy üveg pofátlanul drága francia pezsgőre, csak hogy akklimatizálódj az itteni szokásokhoz. Tudod, ami a Carlton falai között történik, az itt is marad. Ez az alapszabály – kacsintott rá szemérmetlenül a férfi.

– Nagyon kedves tőled, de talán egy másik este. Fárasztó programot állított össze mára az asszisztensem.

– Szavadon foglak! Ezt veheted fenyegetésnek – felelte vigyorogva Frank, majd Emma legnagyobb örömére távozott az erkélyről.

Nina érkezéséig még volt két teljes órája, úgyhogy semmi sem gátolhatta meg abban, hogy ezen a meseszép helyen relaxáljon egyet. Úgy érezte, nagyon is kell az erő a rá váró megpróbáltatásokhoz.