Jenei András

Altatott álmok

Jenei András

itatott álmok

© Jenei András, 2010 Minden jog fenntartva

A borító Kaszás Zsófia munkája

ISBN 978-963-06-9995-2

Készítette:

Könyvműhely hu

* A kis példányszámú könyvgyártás specialistája

Előszó

Az itt leírtakat azokból a hajmeresztő álmokból gyűjtöttem ösz-sze, melyek végigkísérték azt az időszakot, amikor a műtétek alatt és között lebegtem. Igaznak hitt álmok voltak ezek, gondolatokkal, érzésekkel összekeverve. Sok olyan bizarr történet született, amit az altatásból eredően nem lehet, és nem is kell megmagyarázni, csak borzongató, vagy épp megmosolyogtató eleme a csokornak.

Számomra ezek a sztorik folyamatot mutattak, gyakran teljes láncot alkotva. Belülről néha annyira valóságként éltem meg őket, hogy a környezetem megrémült tőlem.

Volt olyan, hogy két álom között rövid időre feleszméltem, azt a benyomást keltve, hogy tiszta a tudatom, és lehet velem kommunikálni. Máskor meg az fordult elő, hogy minden zavartság nélkül ébredtem fel, és kértem a környezetemet bizonyos dolgok megtételére. Ők azonban mindig tudták, hogy mikor melyik énem szól hozzájuk.

Köszönet mindenkinek, aki részt vett ebben a folyamatban, aki azon volt, hogy a gyógyulásom sikerüljön, és mihamarabb újra a társadalom mozgó, aktív és élő része lehessek! Köszönet az orvosoknak, az ápolóknak, a családnak, a barátoknak, hogy szorítottak, és gondoltak rám a nem egyszerű, és néha nehéz pillanatokban!

Külön köszönet Emesének, aki igaz barátként ott volt, és gondolataimat figyelve mellettem állt, hogy mindig adhassa, amire épp a szükség kérte!

Elnézést mindazoktól, akiknek néha bosszúságot okoztam a za-vartságomból adódóan, vagy nem tudtam velük beszélgetni, ha jöttek hozzám, mert épp aludtam, és csak azt látták, hogy ott fekszem, tele csövekkel, mint egy darab fa.

Az egyes részeket összekötő, dőlt betűvel tarkított mozzanatok azonban mind valósak, tárgyilagosan írtam le őket, ahogy megtörténtek. Ezeket elbeszélésekből, vagy a dokumentációkból ismertem meg utólag. Ha az agyam által megélt dolgok és a valóság között párhuzam zajlott le, igyekeztem egymás mellett elmesélni őket.

A képtelen történetek sokszor a legegyszerűbb résszel már megbuknak, de ha abból indulok ki, hogy mindezt vakon álmodtam, álmaimban pedig mindent láttam, azt hiszem, a dolog több magyarázatot nem kíván.

A riasztás

Már este volt. Egy nem túl fárasztó nap után bódultan ültem a fotelomban, és kellő unalommal hallgattam a tévét. Mindenféle furcsa és megszokott gondolat járt a fejemben. Mi lesz holnap, mit kell majd megoldanom, mit hozhat a jövő?

Anyám nagy örömmel nézte az aktuális filmet, amiből hozzám nem sok jutott el. Kicsit jól esett kizárni a világot.

Megszólalt a telefonomon a nem megszokott, de számomra nagyon kedves és jellemző csengődallam. A keresztapa című film zenéjét állítottam be, amivel kivívtam már, hogy velem párosították. Ennek az is volt még a személyemre szabott története, hogy ha jó kedv uralkodott rajtam, gyakran kitört belőlem a Gyengéden ölelj át, és ringass, szerelem... változata. Ez adott egy olyan színt az adott helyen az adott társaságnak, hogy járhattak bárhol, bármikor, megint egy olyan dolog, ami én voltam. Bizonyos helyeken úgymond már a tiszteletemre is megszólalt ez a zene, ez meg, ugye, kinek ne esne jól?

Felvettem a telefont.

— Igen, tessék!

A vonal másik felén egy kedves, és nagyon határozott női hang megkérdezte, hogy az vagyok-e, akit keres, majd bemutatkozott, és mondta, hogy koordinátor.

Az jutott eszembe legelőször, hogy megint egy reklámmal foglalkozó cég, vagy valami bankos, esetleg oktatásra buzdító zaklató, és hogy ilyenkor este sem hagyják békén az embert. Már majdnem mondtam neki, hogy „Köszönöm, de nem érdekel az ajánlata”, amikor jött a következő kérdése: — Hogy érzem magam?

Itt egy pillanatra megállt a szívem, a hívás a transzplantációs klinikáról érkezett.

—Jól vagyok.

- Úgy néz ki, van megfelelő donor, akkor elkezdjük a vizsgálatokat, és ha minden rendben, úgy hajnali fél egy körül hívom, és küldöm majd a mentőt.

—Az jó, ez már a negyedik riasztás, talán most sikerül — nyugtáztam.

- Igen, tudom, de bízzunk benne, hogy most biztos menni fog.

Az első pillanatokban nagyon sok dolog átfutott a fejemen, aztán felálltam, és röviden közöltem a családdal, hogy mi a helyzet.

Mindenki izgalomba jött, nálam meg megérkezett a nyugodtság.

Ilyenkor mindig megőriztem a hidegvérem, tudtam, hogy ez segít oldani a stresszt.

Amíg átnéztük a már bekészített kórházi csomagom, meg összeszedtük a szükséges papírokat, az jutott eszembe, hogy most tudom, biztosan összejön. Érzem.

Rövid ideig néztem a tévét, majd úgy döntöttem, lefekszem, felesleges lenne addig itt ülni, az sosem baj, ha az ember pihen. Ekkor még nem sejtettem, hogy erre a fajta időtöltésre bőven lesz módom.

Már közel negyed egy volt, amikor újra megcsörrent a mobil, és a hang közölte: mehetek, pontosítsuk a címet, hogy hová irányítsa a mentőt.

Közben gyorsan elküldtem egy vagy két SMS-t a legfontosabb ismerősöknek: „Behívtak, visznek műtétre, majd jelentkezem, amint lehet...”

Amíg kimentem a mentőhöz, amely halk és rövid hangjelzéssel tudatta, hogy megérkezett, elégedetten mosolyogtam: most már tuti, hogy megyek. Fehér botommal rutinosan kerestem az utat, de ezen a megszokott helyen semmi újdonság nem várt.

—Jó estét! — köszönt a személyzet.

— Vagy inkább jó reggelt? — akartam oldani a feszültséget, bár ennek nyomát sem éreztem sehol.

Elbúcsúztam a testvéremtől, majd megjegyeztem, hogy majd telefonálok, és beszálltam.

A mentő mélán szelte a várost, nem volt forgalom, így hamar odaértünk a klinikára. A mentősök nem nagyon beszélgettek, gondolom, egy egyszerű éjjeli szállítás nem dobta fel a hangulatukat.

Nekem maradtak a gondolataim, hogy mi lesz, hogy lesz, sikerül-e.

Az éjszaka azzal telt, hogy sorra hívtak a különböző doktorok egy-egy vizsgálatra.

Mindenki meghallgatott, megtapogatott, kikérdezett, majd miután leírta a saját papírjaira, hogy műtétre alkalmas vagyok, közölte, hogy ki lesz a következő, aki keresni fog.

Az ápolók közben EKG-t készítettek, vért vettek, meg apró branült tettek a kezembe, és mondták, hogy reggel nyolcig nem lesz nagy program. Mindezt jó hangulatban, annak ellenére, hogy megvolt velem az éjjeli dolguk.

Lassan eljött a reggel, közben egy órát még szundikáltam is.

Belépve a műtősnő — szerintem ő lehetett — adott egy flakon fertőtlenítőt, meg egy tunikát, kérte, hogy zuhanyozzam le, vegyem fel a ruhát, és nemsokára jön értem, aztán megyünk is a műtőbe.

Miközben eleget tettem a kérésnek, azon vettem észre magam, hogy semmiféle félelem nincs bennem. Sőt. Nem is gondoltam arra, mekkora dolog áll előttem.

Kapok egy vesét, egy hasnyálmirigyet, és mindezzel egy új életet. Ha minden jó lesz, elfelejthetem a dialíziseket, a sok lemondást, a rosszul-léteket, az inzulint, meg a diétákat is.

Na, felvéve a nekem szánt ruhát, leültem az ágyamra, és nyugodtan vártam.

A szobatársak sok sikert kívántak, majd az ápolók az értékeimet elkérték, hogy biztonságba helyezzék. Aztán kaptam pár tablettát — szigorúan egy korty vízzel —, egy vagy két injekciót, és lassan betoltak a műtőbe.

Ott a műtős átrakott az asztalra, amire már úgy emlékszem, hogy kicsit felfűtötték, ne legyen annyira hideg.

Kezemet jobbra és balra kihajtották, s miután rögzítették — az jutott eszembe: mint Jézus, akit keresztre feszítettek —, megjelent az operáló orvos is.

Bemutatkozott, közben az altatóstól elkezdtem megkapni az injekciót, amit ismerve tudtam: néhány másodperc, és aludni fogok. Még emlékszem, hogy az arcom elé emelték a maszkot, majd teljes filmszakadás...

***

Már aludtam, amikor úgynevezett centrális vénát szúrtak a nyakamnál, amire azért volt szükség, hogy közvetlenül lehessen adni gyógyszereket, infúziót a szervezetem számára. Az első műtét során megtörtént a vese, majd a hasnyálmirigy beültetése. Egyiküket a kismedence bal, míg a másikat a jobb oldalában helyezték el. A beavatkozás folyamán összekötötték a jövevény szerveket a megfelelő erekkel, illetve megoldották az elvezetését a vizeletnek meg az emésztőnedveknek

Mivel a hasnyálmirigy vérezni kezdett, újabb beavatkozásra volt szükség, hogy a vérzést megszüntessék.

A műtét nagysága és a vérzés miatt ezen a napon még vért is kaptam, hogy minden értékem normalizálódjon.

Szintén ezen a napon egy utolsó dialízist is végeztek, amire én úgy emlékszem, azt mondták, hogy ez még a folyamat része, nem kell megijedni — minden beültetett szerv szépen működik.

Ez annyiban volt furcsa, hogy ekkor még az altatásból nem is ébredtem fel.

Utólag kiderült, hogy a vesém nem indult be rögtön, ezért kellett a dialízis.

„Van, hogy a beültetett vese nem azonnal, hanem napok, vagy hetek alatt kezdi el a munkát, a beültetés neki is egy trauma.”

Közben és utána az intenzíven folyamatosan figyelték a paramétereimet, mint a szívem, vérnyomásom, légzésem, és a vérem oxigéntelítettsége. A hasamon egy centiméterszalaggal meg a haskörfogatot mérték, ebből is lehetett tudni, ha esetlegesen valamilyen folyadékgyülem keletkezett belül. Azaz szoros kontroll alatt voltam, amit megspékelt, hogy folyamatosan vért is vettek, valamint ultrahangot is végeztek, hogy csökkentsék a szervezetre ható terhelést: gépi lélegeztetésben részesültem, ez napokkal később lett a folyamat része.

Ezalatt én aludtam.

***

A benzinkúton

Kellemes kora nyári idő volt, a nap még nem tűnt el teljesen a horizont alatt, de már alig látszott belőle valami.

A szél sem fújt, igazi egypólós hőmérséklet uralkodott.

10

A benzinkúton éppen nem „parkolt” senki, aki szomjazó tankját akarta volna kielégíteni némi üzemanyaggal, csak egy mentőautó állt bent.

Az állomás kövét foltokban tarkította az autók által behordott por, meg a tankolásnál lecsöpögő benzin, és hogy minden a helyén legyen, a helyet áthatotta az a tipikus szag, amit sokan szerettek, sokan meg ki nem állhattak.

A rohamkocsi bal oldalán először kívülről láttam magam, egy annyira ijesztő és nyakatekert helyzetben, hogy a kép filmbe illett.

Bent ültem, de a fejem és a mellkasom az autó karosszériájához volt szorulva az oldalajtó erős fogságában. Nem tudtam, hogy hirtelen magamat látom kívülről, vagy egy mentős kollégát. Vért nem láttam, csupán egy fél arcot egy fél nagyon ijedt, üveges tekintetű szemmel.

Aztán váltott a kép, már én voltam a sérült, én ültem odaszorítva a tolóajtóhoz. Fájdalmat nem éreztem, csak hogy nem tudok mozogni, a szám nyitott állapotban harapdálta a mentő szélét.

Furcsa módon a félelem is hiányzott, egyszerűen csak voltam.

Az idő lelassult, a távolból beszélgetést hallottam.

- - Nem tudom bevállalni, már lejárt a műszakom, csak tankolni ugrottunk be - mondta egy női hang.

Egy szemmel megpillantottam a középkorú nőt, aki a kisebb mentőkocsi oldalánál - ami nemrég állt be - társalgott az általam saját kollégámnak vélt mentőtiszttel.

A férfi arca ismerősnek tűnt, bár az agyammal tudtam, hogy sosem láttam. Rövid, barna haja volt, magas és vékony felsőtestén kissé lógva, de makulátlanul tisztán feszített a mentősök piros kabátja, hátán a „mentők” felirattal, és a jellegzetes kereszttel.

- - Én nem is tudom, meg nem is vihetem be, de potenciális májdonor.

11

Érdekesen hangzott, hogy úgy beszélnek rólam, mint egy darab testről, de semmilyen módon nem tudtam jelezni, hogy hallom minden szavukat.

Felötlött bennem, hogy ha jól emlékszem, most estem túl egy kombinált transzplantáción, csak az nem volt világos, hogyan kerültem ebbe a helyzetbe. Honnan hoztak engem, mikor kerültem ki a kórházból, és hová akartak vinni? Egyáltalán, hol és milyen módon történt ez a baleset velem?

- - Nézd, ha ezt bevállalom...

- - Mindenki nyer vele. Mindenkinek segítesz. Ebből a helyzetből nem lehet kiszedni, hogy életbe maradjon - közölte nyugodt hangon a férfi.

Továbbra sem féltem; az kezdett zavarni, hogy telik az idő, és nem történik semmi.

Odalépett a hölgy a fejemhez, majd halkan megszólalt:

- - Ne aggódjon, András, mindjárt segítünk.

Furcsálltam azt is, hogy hármunkon kívül senki nem jött oda. Sem a gépkocsivezetők, se egy bámészkodó, sem egy kutas.

Szorult helyzetemben továbbra is a kárpitot haraptam, ami egy durva, piros, rózsaszín szőnyeghez hasonlított.

A vita tovább folytatódott, vigyenek-e el, vagy se. Részletekbe nem bonyolódtak, mint például hogyan szednek ki, vagy meddig bírom még ezt a pozíciót.

A percek nagyon lomhán teltek, lelassult velem a világ.

Majd kissé halványodni kezdett a kép, aztán újabb helyszínen tértem magamhoz.

12

A kínai kertben

Ahogy kinyitottam a szemem, érdekes látvány tárult elém. A képet illatok, hangok tették idillé, nagyon kellemesen éreztem magam.

Egy kertben ültem, egy kicsi, fából és kőből készült, több oldalról megközelíthető építménynek a kert oldali lépcsőjén. Falait befutották a borostyánszerű ágak, de ezek egy hatalmas gyümölcsfától indultak, ami arrébb állt. A sűrű, sötétzöld levelek között almához hasonló termések lógtak, melyek annyira erős illatot árasztottak magukból, hogy az ember, ha hosszan szagolta, megfájdult tőle a feje.

Az egész területet egy fehér kőporos burkolatú, piros cseréppel fedett falkerítés vette körül, melynek aljánál a földön lévő festékpöty-työk, és a ki nem nőtt fű jelezte, hogy az egész komplexum nemrég épült.

Nem túl messze egy fehér épület foglalta el a teret, ahonnan járda futott a helyhez, ahol ültem, a másik pedig a másik oldalához ment vissza, ahol egy nagy üvegajtónál ért véget.

A lépcső, mind a három fokával - szemben az üvegajtóhoz menő járdával - egy hatalmas parkba vezetett.

Itt mindenféle fák, bokrok, tarkították a képet, volt, amelyiken lógott valami, de többségük a csupasz mivoltával nagyobb tekintélyt parancsolt, mint akármelyik társa. Mindent kicsire nyírt fű borított, ezt apró, finom murvával leszórt utacskák tagolták.

Valamivel odébb egy picike tavacska is színezte a látványt, aminek a közepén egy halat ábrázoló szoborból nem túl magasra fel-felszö-kött a tiszta víz.

Hirtelen nagyon fájni kezdett a fejem, és azt éreztem, hogy kezd elmenni az erőm. Zsibbadtak a karom, a lábam, talán el is estem volna, ha nem ülök. Nehezebben vettem a levegőt, nem voltam jól.

Rájöttem, hogy mindezt a furcsa növény okozza, ami körbefogta a helyet, ahol voltam.