ISBN 978-963-587-603-7

Szöveg © Szabó Borbála, 2020
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: Baranyai (b) András
Borító © Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Győri Borbála
Elektronikus könyv: Győri Borbála
A regényben szereplő verseket
Varró Dániel lektorálta.

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence

ELŐSZÓ

Kedves Olvasóm,

leendő útitársam,

barátom,

támogatóm!

Nem tudom, Te szereted-e az előszavakat – én őszintén szólva nem vagyok oda értük.

Sok író ugyanis csak üres magyarázkodásra használja a műfajt (leírja, hogyan született meg a könyvnek ez a kiadása, mi változott benne a régi kiadásokhoz képest stb.), mások köszönetet mondanak egy csomó embernek, akik támogatták őket a mű írása közben: apáknak, anyáknak, feleségeknek, férjeknek, mindenféle Giziknek meg Endréknek – de ez az egész hol érdekeljen Téged, Olvasó, mikor te nem is ismered ezeket az embereket? (Erről jut eszembe, hogy szeretnék köszönetet mondani a Szent Imre Gimnázium egykori 5. a osztályának az ötletekért, amikkel gazdagították ezt a regényt! Köszönöm, egykori 5. a!)

De a legtöbb író általában csak jópofáskodásból ír Előszót. Az a célja, hogy szimpatikusabbá tegye magát az Olvasónak. Hogy már jó előre egy kicsit összebarátkozzon vele, még mielőtt szegény áldozata belekezd az ő hosszú és unalmas művébe, amit így, egy kicsit összebarátkozva majd biztosan jobbnak fog látni, mint ha egy idegen művét olvasná, akivel még nem köti össze egy meghitt Előszó emléke. Én, bevallom, az ilyenfajta hízelgést mélységesen megvetem! Beszéljen csak magáért az a mű, hát nem? Ha jó, akkor az Olvasó úgyis megkedveli az Írót, ha meg rossz, akkor mindenképp messziről el fogja kerülni a firkálmányait, hiába bratyizott vele az elején. (Emiatt nem írok én sohasem Előszót. Remélem, ezt értékeled, kedves Olvasó, és rögtön szimpatikussá váltam tőle a szemedben!)

Pedig egyébként hasznosan is fel lehetne használni az Előszó műfaját. Néhány kötelező olvasmánynak kifejezetten jót tett volna, ha az írója már jó előre közöl egypár fontos információt. Például, hogy jó-e vagy rossz a mű. Bökje ki, de gyorsan az igazat, mire számíthatunk! Mert nehogy azt higgyétek, hogy az Író ezzel nincsen tökéletesen tisztában! Pontosan tudja ő, hogy remekművet alkotott-e vagy fércművet, legfeljebb nem árulja el anyagi okokból, ha rossz lett, kiadatja, a végén meg kötelező olvasmány lesz belőle, mert nem szólt időben, hogy el van szúrva az egész.

És ha rendesebb lenne, azt is megtehetné, hogy – azok számára, akik kevesebbet szeretnének olvasni – röviden összefoglalja a történetet (nem jelentéktelen apróságokkal kezd, mint hogy tüzesen süt le, vagy hogy pásztortűz ég), esetleg jelzi, hogy melyik fejezetek sikerültek jobban, és melyek azok, amiket rögtön ugorjunk át olvasás közben, mielőtt megölne az unalom. Mi több, akár rögtön egy kis olvasónaplót is rittyenthetne a saját művéből – mennyi-mennyi gyötrődést spórolna meg szegény szülőknek, akik a gyerekeik helyett írják meg, és még így is csak hármas osztályzatot kapnak!

Na persze, mindez csak álmodozás. Az Írók ezt a szívességet soha nem fogják megtenni nektek. És tudjátok, miért nem? Mert az Írók egytől egyig érzékeny, sőt: hiú emberek, akik arra pályáznak, hogy mindenki érdeklődve csüggjön rajtuk és az irományukon – nem áll érdekükben bármit is előre elárulni a cselekményről, a minőségről, és eszük ágában sincs leírni az unalmas fejezetek sorszámát, hogy kihagyhasd őket.

Az Írók alattomos emberek.

Ezzel a sunyi módszerrel akarják elérni, hogy az első betűtől az utolsóig végigolvasd a könyvüket, ha már megtették azt a nagy szívességet, hogy megírták.

Arra akarnak kényszeríteni, hogy miután a minden információt nélkülöző, szócséplő Előszónak a végére értél, akkor ugrálás és lapozgatás nélkül pontosan ott folytasd az olvasást, ahol ők akarják, mégpedig itt:

első fejezet

MINDENKI EINSTEIN

November volt, mégis forrón tűzött a nap az iskola épületére, ahol a Bolyai matekverseny országos döntőjét tartották. De könnyen lehet, hogy fölösleges volt ennyire sütnie, a Petőfi Sándor Általános Iskola és Óvoda ötödik osztályos csapatának anélkül is pont elég melege volt.

Ezekben a percekben zajlott ugyanis az írásbeli forduló eredményhirdetése. A helyezettek nevét a zsűri fordított sorrendben olvasta fel, vagyis az utolsótól az elsőig. Csak hat csapat juthat tovább a szóbeli döntőbe, és közülük az első lesz majd az országos legjobb.

Ilyenkor természetesen minden gyerek annak drukkol, hogy minél később hangozzon el a saját csapatneve. Kivéve Turchányi Albertet, a petőfisándoros csapat kapitányát (aminek egyébként ő nevezte ki magát). Ő nem drukkolt. Nem izgult. Annyira biztos volt a bejutásban, hogy lezserül el is indult a mosdóba.

– Bertikém, te pont most mész vécére? – kérdezte Niki néni, az osztályfőnök és egyben matektanár. – Az eredményhirdetés kellős közepén?

– Persze, mert ilyenkor nincs ott senki, enyém az egész vécé – mondta elégedetten. – Trottyantok egy nagyot. Aztán jöhet a szóbeli!

Niki néni a fejét csóválta: tetszett neki, de kicsit aggasztotta is a gyermek túltengő önbizalma. Tényleg nagy koponya, de a modora lehetne kellemesebb! Emiatt még megütheti egyszer a bokáját – vagy esetleg mások ütik meg neki, ha ebben a stílusban folytatja.

Az ország minden tájáról érkezett tanulók izgatottan zsibongva csüngtek körben, az emeleti karzat korlátján. Amelyik versenyző csapat neve felhangzott, annak le kellett küldenie egy tagot, hogy a földszinti tömegen átverekedve magát megszerezze a gratuláló okleveleket.

Mint a sortűz, olyan gyorsan peregtek a csapatnevek a terem négy sarkában elhelyezett hangszórókból:

– Negyvenhetedik helyezett: agymanók, Arany János Általános Iskola, Pécs;

Negyvenhatodik helyezett: villámkockák, Kazinczy Ferenc Általános Iskola és Gimnázium, Miskolc;

Negyvenötödik helyezett: számbányászok, Baczkamadarasi Kis Gergely Református Általános Iskola, Székelyudvarhely;

Negyvennegyedik helyezett: észbontók, Madách Imre Általános Iskola, Budapest;

Negyvenharmadik helyezett: észontók, Nyíregyházi Görögkatolikus Általános Iskola, Nyíregyháza;

Negyvenkettedik helyezett: megyünk az úton, arra jön newton, Tatabányai Általános Iskola…

– Hú, de baromi vicces név! – húzta el a száját Maja, az egyetlen lány a csapatban. – Minden matekosnak ilyen béna a humora?

Csapattársa, Domonkos, a maga szemüveges komolyságával reagált a felvetett problémára.

– Lehetséges. Ámbátor ha a névválasztásból indulunk ki, a mi humorunk is hagy némi kívánnivalót maga után.

– Egyetértek – fintorgott tovább Maja –, ámbátor én már az elején kértelek titeket, hogy ne legyünk „A Négy Einstein”, mert iszonyú erőltetett. Ráadásul én ugye lány vagyok, Einstein meg férfi volt!

– Emlékszem, figyelembe is vettük a javaslatodat. Azért is nem „A Négy Albert Einstein” lettünk, ami az eredeti terv volt.

– Ó, köszönöm, micsoda megtiszteltetés!

Maja dühösen megcsóválta szőke copfos fejét.

– Megint megcsaptál a lófarkaddal – jelentette be gyászosan Domonkos, és levette a szemüvegét. – Miközben köztudott, hogy allergiás vagyok a szőrzetre.

– Nekem nem szőrzetem van, hanem hajam, jó?! Ugyanis ember vagyok, ha nem tűnt volna még fel neked!

A hangos szóváltásra már Niki néni is odafordult.

– Ne civakodjatok már, gyerekek, hát nem halljuk a saját nevünket! Várjatok csak, mi is a saját nevünk?

– A Négy Einstein – mondta Maja olyan gúnyosan hangsúlyozva, ahogy csak bírta.

– Ja, tényleg! – kacagott fel Niki néni és összecsapta a kezét. – Milyen jópofa név!

Maja a szemét forgatta, de mostantól csendben maradt. Tovább hallgatták az eredményhirdetést.

– Huszadik helyezett: megtört törtek, Szent Ignác Katolikus Általános Iskola, Budapest;

Tizenkilencedik helyezett: logikukacok, Petz Aladár Egészségügyi Általános Szakiskola, Győr;

Tizennyolcadik helyezett: Orosháza fényes géniuszai, Kazinczy Ferenc Általános Iskola, Salgótarján…

– Orosháza Fényes Géniuszai mit keresnek Salgótarjánban?! – lázongott Domonkos, aki nem bírta a logikai ellentmondásokat. – Senki sem lehet próféta a saját hazájában?

Ezt az igazságot a templomban hallotta nemrég, és nagyon megtetszett neki.

– Pszt! Csönd! – bökte oldalba Maja.

Közben a hangszóró tovább szórta a neveket: a tizenharmadik lett a legjobbak legjobbjai, tizenkettedik a mini professzorok, tizenegyedik az egy meg egy az három, tizedik a nem baj, majd legközelebb…

– Ú, ez milyen tök jó név! – csettintett elismerően a negyedik Einstein, az érzékeny lelkű Leó. – De kár, hogy nem mi találtuk ki!

Vészesen közel jártunk az első hat helyezetthez, és A Négy Einstein neve még nem hangzott el. Leó és Maja úgy szorították a korlát vasát, hogy belefehéredett a kezük, Domonkos homlokán izzadságcsepp gurult végig, és az ünneplőingén landolt. Berti ugyanekkor fütyörészve mosott kezet odakint, a mosdóban. Már csak egy név kell az övék előtt, és tuti bejutók!

A hangszóró most mintha lassabban beszélt volna, mintha direkt húzta volna az időt, hogy mindenki halálra izgulja magát.

– Heeeeeteeeediiiiik heeeelyeeeezeeeeett:… – nyújtotta a hangzókat a női hang – …a kis einsteinek…!

Egy pillanatra megfagyott bennük a vér. Ez nem lehet, ne már, hogy pont hetedikek lettek??? És még a nevüket sem jegyezték meg jól? Ennél nincs lejjebb!

Leó el is sírta volna magát. De nem volt rá ideje. A női hang így folytatta:

– …a kis einsteinek, Szerb Antal Általános Iskola és Gimnázium, Szombathely.

Csapatunk fellélegzett. Maja még azért odaszúrt egyet Domonkosnak.

– Látod, Domonkos, mindenkinek ugyanez a humor jut eszébe! Mindenki Einstein.

Ebben a pillanatban dicsőségesen felzengett a hangszóróból:

– Második helyezett: a négy einstein, Petőfi Sándor Általános Iskola és Óvoda, Budapest.

A Négy Einstein egy Einsteinként ugrott fel örömében, és az egész csapat pattogni kezdett, mint a gumilabda. Niki néni szokása szerint sikkantott, és megpróbált körtáncot járni a tanítványaival. De a vécéről épp visszaérkező Berti rendre intette.

– Niki néni, ez nem az alsó tagozat! Ötödikesek vagyunk. Mi már nem szoktunk néptáncolni örömünkben.

– Jaj, bocsánat, bocsánat! – szabadkozott Niki néni.

És egyedül kezdett táncolni a karzaton.

második fejezet

(NEM) A GYŐZELEM A FONTOS, (HA)NEM A RÉSZVÉTEL

A szóbeli fordulóban három újabb feladattal kellett megbirkóznia a csapatoknak, elég szűk időkorláton belül. Az első kettőre tizenöt perc felkészülési idejük volt, és az eredményt a zsűri előtt kellett ismertetni. A harmadikat, a villámfeladatot csak az első kettő helyes megoldása után kapták meg.

– Kemény a tempó, de ne tojjatok, az én zseniális vezetésemmel győzni fogunk! – tartott gyújtó hangú beszédet a csapatának Berti.

Maja rádöbbent egy nagy igazságra:

– Úristen, Berti, ha nem lennél az unokatesóm, tuti utálnálak!

– Köszönjük, Maja, az építő hozzászólást – válaszolta nagyvonalúan Berti. Egyébként eddig úgy tűnt, igaza volt: az első két feladat ment, mint a karikacsapás. Az egyiken még csak-csak el kellett gondolkodniuk, ez igénybe vett a 15-ből úgy körülbelül 2 percet, a második viszont olyan könnyű volt, hogy az már matekos közhelyszámba ment.

Leót ez mélységesen elszomorította.

– Miii, ezek feladták a kecskés feladatot? A kecskéset, komolyan, amit még az ovisok is ismernek?! Ne már, ez megalázó!

Szép, hosszú szempillájával bánatosan pislogott a barátaira.

Végül is Maja, mint a csapat egyetlen értékelhető rajzosa, kiment a táblához, hogy ismertesse a megoldást.

– Kedves zsűri, kedves nézőink – kezdte az ismertetést –, ez egy olyan feladat, ez a kecskés, amit még a bébik is ismernek. Én például már középsős koromban megoldottam, amikor még olvasni se tudtam, csak apukám megmutatta interneten, hogy van egy ilyen, és két perc alatt túl voltam rajta. De azért most is szívesen elmondom, ha kérik.

– Kérjük szépen! – mondta egy szemüveges nő a zsűriből.

– Rendben! – felelte Maja engedékenyen, majd krétát ragadott, és imponáló sebességgel felskiccelte a feladvány szereplőit.[1]

– Először is Józsi bácsi átviszi a kecskét. Így az egyik parton marad ugye a farkas meg a káposzta: ez egy jó páros, nem eszik meg egymást. Aztán Józsi bá visszajön, átviszi a káposztát és visszahozza a kecskét. Aztán átviszi a farkast – aki ugye így megint a káposztával van együtt –, és visszajön a kecskéért. Átviszi a kecskét. Így mindannyian átkerülnek, és ennyi.

Ezután lepaskolta kezéről a krétaport, és visszaült Einstein társai mellé a padba. A zsűri sebesen írt valamit a papírra. Niki néni mutató- és hüvelykujjával kis kört formázva jelezte, hogy ez pöpec, meglesz a maximum pontszám! Most már csak egyetlen, hárompontos feladat volt hátra. Úgy tűnt, a kis zsenik menetelését semmi sem állíthatja meg az országos első helyig.

Ezért volt olyan nagy meglepetés, hogy az utolsóba, a villámfeladatba annyira belekavarodtak. A következő volt a feladat:

A mellékelt 5×5-ös táblázat minden mezőjébe egy-egy pozitív egész számot írtunk. Egy beírt számot toronynak nevezünk, ha mindegyik vele oldalszomszédos mezőn nála kisebb szám áll. Összesen hány torony lehet ebben a táblázatban?

A: 0

B: 2

C: 5

D: 9

E: 10

A csapat kezdett bepánikolni.

– Meg egyáltalában: mit is jelent ebben az esetben az, hogy pozitív egész szám? – rágcsálta a szemüvege szárát idegesen Domonkos. – Ennek alapján egy-egy négyzetben állhat 1, 2, 3, de akár 45 881, 32 134 vagy 5 729 675 is? Ez végtelen lehetőség! Ennek mi értelme van?

Rossz előérzete volt. Kezdte már sejteni, hogy itt már megint nem a matekkal van pobléma, hanem valami sokkal, de sokkal rosszabb dolog áll a háttérben… Olyasmi, ami a rossz dolgok mögött mindig ott szokott állni. Nem a számokkal van itt a baj. Hanem, mondjuk ki nyíltan: már megint a szavakkal!

Azt nyugodtan elárulhatjuk, hogy a szavakkal világéletükben meggyűlt A Négy Einstein baja. Az úgynevezett „magyar” tantárgy fekete fellegként követte őket iskolai pályafutásuk során. És ezt még tetézte a tanáruk, Liedenwall Edit néni igyekezete, hogy „megszerettesse” velük a nyelvtant meg az irodalmat. És hiába vágott be nekik hetente több egyest is az e-naplóba, ők csak nem kerültek közelebb a szavak szeretetéhez!

Ebben persze nem csak Edit néni volt a hibás. Hanem egyszerűen az a tényállás, hogy a szavak sajnos hiába igyekez(né)nek, sosem tudnak olyan jók lenni, mint a számok.

A számoknak ugyanis határozott, pontos, állandó jelentésük van. Ha azt mondom: „14”, pontosan tudjuk, mire gondolok. Míg ha mondok egy bármilyen szót, például ezt mondom: „biztos”, akkor valójában nincs pontos fogalmam, mit is üzentem ezzel a világnak.

Mert a „biztos” szó jelentheti azt:

A:

a dolog 100 százalékos valószínűséggel úgy van/lesz/volt, ahogy a beszélő állítja.

Kivéve, amikor nem ezt jelenti. Olyankor például, amikor a „biztos” szó

B:

éppen az ellenkezőjét jelenti:

„Ja, majd biztos kelkáposzta-főzeléket fogok enni reggelire!”

(fordítás: „Biztosan nem fogok kelkáposzta-főzeléket enni reggelire.”)

Kivéve, amikor nem. Olyankor, amikor a „biztos” sem A-t, sem B-t nem jelent, hanem

C-t:

„Valaki biztos kiviszi majd a szemetet.”

(fordítás: „A szemét sorsa megjósolhatatlan.”)

Ugye, milyen ijesztő? Ezek szerint a szavak jelentése nem állandó, csak attól függ, hogy ki mondja, mikor, hol, és milyen hangsúllyal?

Ez számokra lefordítva olyan, mintha a 128-as szám értéke, ha szomorúan ejtem ki, akkor 1899 lenne. Ha vidáman, akkor 2. Ha pedig köpködök dühömben, akkor 66 666 666.

Ezt az elméletet egyébként – mármint hogy a számok mennyivel igazabbak a szavaknál – Domonkos már elég jól kidolgozta, és a legutóbbi felelésekor elő is vezette Liedenwall Edit néninek.

– Elnézést kérek, tanárnő, de szerintem sokkal szebb és igazabb lenne annál, mint hogy Petőfi egy alkalommal befordult egy konyhába és ott rágyújtott – ami egyrészt érdektelen, másrészt nincs rá tanú, szóval nem is bizonyított tény –, szóval mennyivel igazabb lenne egy ilyen vers:

„Kettő meg kettő meg kettő meg kettő az nyolc.

Tizenegy meg négy meg három az tizennyolc.”

Szerintem ez szép, mivel rímel. Miközben mélységesen igaz is, bárki utánaszámolhat!

Domonkos rendkívül büszke volt szép és igaz művére, ám Edit néni sajnos nem osztozott a lelkesedésében, így a szegény Einstein ismét egyest kapott az e-naplóba.

Miközben Domonkos a számok és szavak különbözőségén merengett, Maja megelégelte a tojakodást (ez az ő saját fejlesztésű szava volt), és kirántotta a fiúk orra alól a papírt.

– Tök mindegy, most ne filozofáljatok, inkább oldjuk meg a feladatot! Kezdjünk el beírogatni pozitív egész számokat!

Villámkézzel elkezdte kitöltögetni a négyzeteket. Berti bizalmatlanul figyelte.

– Ezzel nem sokat használsz az ügynek, hogy random kitöltögeted a négyzeteket. Így esetleges az egész.

– Esetleges a fejed! – vágott vissza Maja, és folytatta a beírogatást.

Leó szája lefelé görbült. Nagyon nem bírta, ha valaki valakivel csúnyán beszél, főleg, ha a barátai egymással. Főleg, ha a Bolyai verseny döntőjében! Ilyen feszült helyzetekben általában egy tincset kezdett csavargatni nagy, göndör hajából, hogy megelőzze a sírást.

– Anyukám azt mondta, hogy nem azért jövünk erre a versenyre, hogy nyerjünk, hanem hogy jól érezzük magunkat – mondta elvékonyodott hangon. – És hogy nem a győzelem a fontos, hanem a részvétel.

– Ez hülyeség – nyilatkoztatta ki Berti. – Csak a győzelem a fontos, a részvétel béna.

– Tessék??? Most te azt mondtad anyukámra, hogy hülye?! – sipította Leó, és most már elfutotta a könny a szemét. Kettesben élt anyukájával, és senkinek nem engedte, hogy rosszat mondjon rá.

Berti türelmetlenül forgatta a szemét.

– Jaj, maradj már, Leó, dehogyis hülye anyukád, csak amit most mondott, az hülyeség! De csak kivételesen. Amúgy máskor jókat mond, és tök jó fej, de most térjünk vissza a feladathoz, oké? Főleg, hogy már csak kábé fél percünk van rá.

Leó sértetten szipogott. Jelenleg kilátástalannak tűnt minden. Nem kedvezett a jó hangulatnak az sem, hogy mellettük a másik csapat elégedetten hátradőlt, és jól hallhatóan olyanokat mondtak, hogy ez az, ez az, rájöttünk, megvan, győzni fogunk, jeee.

– Nem bírom ezeket a makoveczimréseket – szűrte a foga között Maja. – Olyan rohadt beképzeltek!

– Hát van is mire. Évek óta ők nyerik ugye a Bolyait – felelte Domonkos, az objektív látásmód híve.

A rendszeres, apróbb csipkelődések ellenére egyébként ritka eset volt, hogy A Négy Einstein között komolyabb viszály keletkezett volna. Épp ez jelentette a csapat erejét: hogy mindenki másféle, és mindenki beleadja a saját tudását a nagy közösbe. De most úgy tűnt, repedezik az egység.

Maja egyre csak írta be a számokat az 5×5-ös négyzetekbe, de kezdett belekavarodni a sok lehetőségbe. Berti annyira felhúzta magát, hogy már egyáltalán nem tudott gondolkodni, csak csapkodott dühében, hogy mi a francért kellett kint leadni a telefonokat, ha nála lenne, most legalább nézhetne poénos videókat ehelyett a hülye feladat helyett.

És ebben a pillanatban lejárt az idő. Az egyik nő a zsűriből hangosan azt mondta:

– Tegyétek le a tollat! Először a Petőfi Sándor Általános Iskola és Óvoda csapatát kérném, hogy fáradjon ide hozzánk!

A hülye makoveczesek elkezdtek röhögni: hahaha, jönnek az ovisok, ovis csapat, hajrá, macicsoport, tietek a pálya! satöbbi. Na jó, gondolták az Einsteinek, ennyi, idén sem lesznek elsők. Másképp viszont esélytelen, hogy valaha tekintélyt szerezzenek az osztályban. A felsős létük is tökéletes lenézettségben és kiröhögöttségben telik majd. Kész, ennyi volt.

Leó ekkor váratlanul abbahagyta a szipákolást, és meredten bámulni kezdte a Maja által kitöltögetett négyzeteket.

– Megvan! Ez az! – lehelte elkerekedett szemmel.– Tudom már!

– Mit tudsz?

– Hát azt, hogy mindegy, hogy mit írunk be.

Maja a szemét forgatta.

– Megint kezded, hogy minden mindegy? Most megint depresszióba zuhansz?

– Nem! Csak azt mondom, hogy mindegy, hogy konkrétan milyen számot írsz be, érted?… A lényeg csak az, hogy… hogy… a nagy lényeg az…

Leó nem mondhatta végig a nagy lényeget, mert a zsűri közben megismételte a hívást, menni kellett. Csak az volt a baj, hogy a nagy fejetlenségben még azt sem döntötték el, hogy ki legyen a szóvivő! Persze, ahogy ilyen válsághelyzetben illik, Berti, a (saját maga szerinti) csapatkapitány lépett bátran elő, hogy képviselje a többieket.

Magabiztos léptekkel kimasírozott a táblához. De aztán csak állt ott, mint egy sóbálvány. Csak állt. Csak állt.

Ezt már a szakállas zsűrielnök sem bírta szó nélkül:

– Akkor harmadszor is megkérem a Petőfi Sándort, hogy ismertessék a megoldást!

harmadik fejezet

A VÉGTELEN SZABADSÁG TÁRUL ELÉNK

Berti továbbra is makacsul hallgatott. A zsűritagok tanácstalanul nézegettek egymásra.

– Nem halljuk a hangod, kisfiú! Ha nem tudod a táblán ábrázolni az eredményt, akkor jobb, ha leülsz, és hívjuk a következő csapatot.

Berti ránézett a kezében reszkető papírra, de még mindig nem nézett fel. Maja súgott neki a padból:

– Rajzold fel a táblára a négyzetet! Rajzold fel a négyzetet!

Berti ekkor, mintha álomból ébredne, végre megmozdult, és elkezdte rajzolni az 5×5-ös négyzetet a táblára. Idegborzolóan lassan haladt vele, a zsűritagok fészkelődtek a helyükön.

– Az a baj, hogy… – kezdte.

– Igen? Mi a baj?

– Hogy ez a feladat úgy rossz, ahogy van! – mondta ki végre. – Rosszul van megfogalmazva.

A zsűrielnök szemöldöke felszaladt a zsűrielnök homlokára a meglepetéstől.

– Nocsak – mondta. – A kecskés feladatot „bébi” nehézségűnek neveztétek, és óvodai emlékeket idézett fel bennetek, ezt pedig most hibásnak találjátok? Nem lehet, hogy bennetek van a hiba, és nem a feladatokban?

Berti szája tátva maradt a döbbenettől.

– Nem! Ezt az eshetőséget nyugodtan kizárhatjuk – felelte határozottan. Végre újra önmaga volt. – Mi tudjuk, mit csinálunk!

A szőrös elnök szája furcsán eltorzult, mintha nevetnie kéne, csak visszafojtaná. Niki néni a kezébe temette az arcát. Maja ekkor úgy döntött, inkább ő kezeli a helyzetet. Kisietett a táblához, és megállt Berti mellett.

– Kedves zsűri, elnézést, ne is figyeljenek erre a gyerekre, mert most kicsit besokkolódott! Amúgy még mindig én vagyok az igazi szóvivő, és én fogom folytatni a feladatot. Na szóval. Ugyebár egy beírt számot akkor nevezünk toronynak, ha mindegyik vele oldalszomszédos mezőn egy nála kisebb szám áll. Most próbáljunk meg csak 1-eseket és 2-eseket beírni.

Maja gyorsan teleírogatta a Berti által felrajzolt négyzetet:

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

– Ez ugye az „A” eset, amikor 0 torony van. Ez itt teljesül. Ám! – emelte fel formás kis mutatóujjacskáját, majd újabb ötször ötös négyzetet rajzolt.

– „B” lehetőség – folytatta –, hogy két torony van. Ez is teljesülhet, ha akarjuk.

Most így töltötte ki a négyzetrácsot:

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

2

1

2

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

– A „C” lehetőség szerint 5, ez is összejöhet:

2

1

1

1

2

1

1

1

1

1

1

1

2

1

1

1

1

1

1

1

2

1

1

1

2

– …a „D” szerint 9:

1

1

1

1

1

1

1

1

1

1

2

1

2

1

2

1

1

1

1

1

2

1

2

1

2

– …az „E” szerint pedig 10, és ez is lehetséges:

2

1

2

1

2

1

2

1

2

1

2

1

2

1

2

1

1

1

1

1

2

1

2

1

2

– Vagyis – vonta le a következtetést a valódi szóvivő –, ez azt jelenti, hogy minden megjelölt lehetőség helyes, így a megoldásunk a feladatra: A, B, C, D, E. Nem tudom, be lehet-e az összeset ikszelni, de akkor is ez a helyzet. Csak érdekességképpen teszem hozzá, hogy ezeken kívül még három válasz lehetne, a 11, a 12 és 13. A maximális toronyszám: 13.

– Ennyi? – kérdezte a zsűrielnök.

Maja kis szünetet tartott, aztán bizonytalanabb hangon folytatta.

– Hát nagyjából. Csak azt nem tudom, akkor mi van, ha bármi más számot írunk be. Mert az 1-en és a 2-n kívül még van pár pozitív egész szám… Van jó pár, mondjuk, kábé végtelen. Hogy akkor mi van, ha ezek közül írunk be bármit. Azt nem tudom. Halvány gőzöm sincs. Utálom a végtelent.

Maja átható kék szemével fájdalmasan a zsűrielnök szakállas arcába révedt, mintha ott nyílt volna meg hirtelen a szeme előtt a végtelen. Megállt a levegő, mintha a teremben mindenki más is megérezte volna a rémületét. A különös pillanatot az zavarta meg, hogy Leó angyali arccal felemelkedett a helyén, karját kitárta és így szólt:

– Minden lehetséges!

A zsűri egy emberként az új fiú felé fordult.

– Nahát! Csak nem te is egy szóvivő vagy? – érdeklődött a szemüveges nő a zsűriből.

Bertinek nem tetszett ez a lekezelő kérdés. Most, hogy újra önmaga volt, megvédte csapattársát:

– Nem, ő egy értékes hozzászóló. Folytasd, Leó! Engem érdekel a rájövésed – biztatta, mintha ő lenne a zsűri elnöke is, nemcsak A Négy Einstein csapatkapitánya.

Leó szenvedélyesen kirohant a táblához, nagy aranyszín hajkoronája, mint egy szelíd oroszlánsörény, lobogott a fején. Csillogó szemmel szónokolt.

– Arra jöttem rá, hogy nem számít, mindegy, hogy milyen számot írunk be, csak ennyi jöhet ki: az 5×5-ös négyzetben 13-nál több torony nem állhat, hiszen egyszerűen nem fér el! Maja az előbb bebizonyította, hogy az 1 és a 2 esetében mi a helyzet – ezen a ponton Leó Maja izmos vállára tette a kezét, Maja feje teljesen elvörösödött, reméljük, pont nem nézett oda senki –, de én azt mondom, hogy ha beírunk 5-öt, 47-et vagy 2 396 451-et akár, akkor sem kapunk több toronylehetőséget! Bármi megfelel! A végtelen szabadság tárul elénk!

Ekkor már csak Domonkos nem volt szóvivő a csapatból, egyedül árválkodott a padban az Einsteinek közül. Most már ő se bírta tovább, előlépett a fénybe:

– Vagy egyszerűbben úgy is mondhatnánk: ez a bináris gondolkodás, mint az informatikában – emelkedett szólásra. – 0 vagy 1, 1 vagy 2. Kisebb vagy nagyobb. Semmi más tulajdonságuk nem fontos, mint hogy egymásnál nagyobbak vagy kisebbek, mint a tornyok esetében. Mert akármekkorák is, 13 toronynál nem csinálhatnak többet.

A zsűritagok furák voltak, kezdtek fegyelmezetlenül viselkedni, súgtak-búgtak, mint a gyerekek.

– Köszönjük, ez rendkívül kimerítő ismertetés volt! – mondta az elnök. – Talán túlságosan is – és idétlen, felnőtthöz nem illő vigyor futott át az arcán.

Berti meg volt bántva.

– És ez problémát jelent ránk nézve? – kérdezte. – A kimerítés pontlevonással jár?

Most kirobbant a nevetés a zsűritagokból, jobbra-balra dőltek kínjukban.

– Ugyan, dehogy! A kimerítés három pluszpont! – vihogott a szakállas elnök.

– És a csapatszellem… a négy szóvivő… a négy kis Newton… csodálatos! – tette hozzá az egyik szemüveges zsűrinő.

Kevés dolog volt, amit Berti nem bírt elviselni: ezek közül is előkelő helyen állt az a jelenség, amikor kinevették. Ilyenkor úgy érezte, felfújódik a feje az idegességtől. Az arca elváltozott, és a négy pici barna anyajegy, ami az orrán, az állán és az arca két oldalán ült, mintha megnőtt és sötéten felizzott volna. Úgy döntött, olyan keményen beszól ezeknek a zsűriknek, hogy örökre megemlegetik.

– Örülök, hogy a zsűri ilyen vidám, miközben rosszul jegyezték meg a nevünket: Einsteinek vagyunk, nem Newtonok, de ne zavartassák magukat! Ami meg a feladat megfogalmazását illeti, azért azt elmondanám, hogy az „Összesen hány torony lehet a táblázatban?” kérdés enyhén szólva is kétértelmű, mivel nem lehet tudni, hogy a felsorolt lehetőségek közül kell választani, vagy pedig a lehetőségek maximális számát kérdezik. Márpedig ez alapjaiban befolyásolja a verseny eredményét, vagyis Önök szarvashibáztak! És még örüljenek, ha nem jelentjük ezt a kis – mutatta kezével az idézőjelet – „malőrt” a felsőbb hatóságoknak! Jó nagy oktatási botrány kerekedhetne belőle! Ha akarnánk, egy óra múlva már ez lenne az újságok címoldalán: „Óriási botrány a Bolyai matematikaverseny döntőjében: értelmetlen volt a feladat, nem érvényes az egész verseny”! Mert ám egy zsűri is megütheti a bokáját! Vannak még diákjogok ebben az országban!

A szemüveges nő most a saját kezét kezdte harapdálni a nevetéstől.

– Viiiii…. viiiisszaülhettek a helyetekre!

– Haha, nagyon vicces – dörmögte Berti, és méltóságát megőrizve visszasétált a Petőfi Sándor Általános Iskola és Óvodának (vegyék már le a névből ezt a hülye óvodát! vagy akkor már tegyék rá a bölcsődét is!) fenntartott padokhoz.

Egy óra múlva hazafelé tartottak Niki néni ütött-kopott furgonjával. A Négy Einstein három tagja pihenésképpen a mobiltelefonját simogatta, Leó ábrándosan kibámult az ablakon.

– Na mi az, beindult az Android szakkör? – szólalt meg Niki néni.

– Nekem iPhone-om van – válaszolt sötéten Berti.

– Mindegy. Akkor is örülhetnétek az első helynek!

– Minek örüljünk, mikor totálisan lealáztak minket?

– Jaj, gyerekek, ez akkor is hatalmas dolog, hogy megnyertétek a matek Bolyait! Ilyen még nem volt a Petőfi Sándor történetében! Ez azt jelenti, hogy ti vagytok az ország legnagyobb koponyái. Legalábbis ami az ország ötödikes koponyáit illeti. Most már csak a holnapi János vitéz-olvasónaplóval kell elkészülnötök, mert ha megint nem csináljátok meg, tudjátok, hogy Edit néni felfal benneteket! És nagy kár lenne értetek, a nagy koponyátokért.

Odakint még mindig erősen tűzött a nap, de ezektől a szavaktól A Négy Einstein szívében egy szempillantás alatt éjek éje lett.

negyedik fejezet

AHOL A KINCSED, OTT A SZÍVED IS

Maja nem szeretett órán csetelni. Főleg, hogy elvileg tilos is volt – és főleg, hogy most pont magyaróra volt, amikor Liedenwall Edit néni a János vitézről magyarázott, és egy Einstein számára ennél nincs is veszélyesebb helyzet. De ez persze a fiúkat magasról nem érdekelte.

Maja telefonja sarkában felvillant a kis lámpa, hogy üzenetet kapott. Hátrafordult a padjában. Berti hevesen integetett neki, hogy olvassa el gyorsan. Ez hihetetlen, hogy ez a gyerek mennyire nem bír meglenni az iPhone-ja nélkül! Tiszta függő!

Most épp ezt írta az Einsteinek csoportba:

Berti

Éjéjdauau, tájlgilcájlic incw..ngmig éjs aunbéjzauauléjrnauaum, wdji?[2]

Domonkos

Ripzsi. Midléjr cw..ngmit ájjájtínvil!

Maja

NEEEEEEEEEEEEEEEEEEEE

Most ti komolyan titkosírással cseteltek????

Nem elég nektek, hogy privát és titkos a csoport?

Mik vagytok ti, FBI?

Mitől tojtok, ki fog leleplezni???

:(((((

Berti

tudod, mitől, Majácska?

attól, hogy ha ugyanis az Edit nyanya

történetesen

meglátja,

hogy csetelünk órán

és történetesen elveszi a telómat

akkor legalább azt ne értse, hogy miről van sz

Ekkor történetesen Liedenwall Edit tanárnő meglátta, és történetesen el is vette Bertitől a telefont.

– Turchányi Albert, hozzád nem jutott el az információ, hogy órán nincs telefonozás?

Berti kétségbeesetten pillantott távolodó iPhone-ja után.

– Ne tessék elvenni, Edit néni, könyörgök! Ez nekem most olyan, mintha kitépnék a szívemet!

Bár Berti csak a hatás kedvéért csinálta, Edit nénit zavarba hozta ez az érzelmes megnyilvánulás. Idegesen meglazította látványos, színes magyartanárnő-sálját, amiben máskor úgy bújt el, mint egy nagy dunna alatt, és egy szokásos bölcs mondást vetett be.

– Ahol a kincsed, ott a szíved is. És elég szomorú, ha az a telefonodban van, fiam! Majd ha anyukád bejön érte, visszakapod. És akkor már el is beszélgetek vele egy kicsit, ha már úgyis találkozunk.

Berti tehetetlen dühében háromszor beleöklözött a zöld, lakkozott iskolapad felső lapjába. Kevés dolog volt, amit nem bírt elviselni: ezek közül előkelő helyen állt az a jelenség, amikor elkobozták a telóját. Liedenwall Edit néni mintha megörült volna annak, hogy még nincs vége a konfliktusnak, és tovább veszekedhet.