A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Abraham Maslow: Toward a Psychology of Being, Third Edition

John Wiley & Sons, Inc., USA, 1999

Fordította: Turóczi Attila

Lektorálta: V. Komlósi Annamária

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright© 1968, 1999 John Wiley & Sons. All rights reserved.

Hungarian translation © Turóczi Attila, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-140-4

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tartalom

Előszó

A szerkesztő előszava a harmadik kiadáshoz

Előszó a második kiadáshoz

Előszó az első kiadáshoz

I. rész

Nagyobb hatókört a pszichológiának

ELSŐ FEJEZET

Bevezetés

MÁSODIK FEJEZET

Mit tanulhat a pszichológia az egzisztencialistáktól?

II. rész

Növekedés és motiváció

HARMADIK FEJEZET

A hiánymotiváció és a növekedési motiváció

NEGYEDIK FEJEZET

Védekezés és növekedés

ÖTÖDIK FEJEZET

A tudás szükséglete és a félelem a tudástól

III. rész

Növekedés és megismerés

HATODIK FEJEZET

A lét megismerése a csúcsélményekben

HETEDIK FEJEZET

A csúcsélmények mint akut identitásélmények

NYOLCADIK FEJEZET

A lét-szintű megismerés néhány veszélye

KILENCEDIK FEJEZET

Ellenállás a skatulyázásnak

IV. rész

Kreativitás

TIZEDIK FEJEZET

Az önmegvalósító emberek kreativitása

V. rész

Értékek

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A lélektani adatok és az emberi értékek

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Értékek, növekedés és egészség

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az egészség mint a környezet meghaladása

VI. rész

A jövő feladatai

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A növekedés és önmegvalósítás pszichológiájának néhány alapfeltevése

„A” FÜGGELÉK

Vajon tudományos kiadványaink és hagyományaink megfelelnek-e a személyes pszichológia követelményeinek?

„B” FÜGGELÉK

Vajon lehetséges-e a normatív szociálpszichológia?

Felhasznált irodalom

Kiegészítő irodalomjegyzék

Abraham Η. Maslow

Szó- és fogalommagyarázat

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

ILYENNEK LÁTTA A. H. MASLOW AZ EMBERI TERMÉSZETET:
„CSODÁLATOS LEHETŐSÉGEK, KIFÜRKÉSZHETETLEN MÉLYSÉGEK”

„Csodálatos lehetőségek, kifürkészhetetlen mélységek” és „nagyobb szabású, csodálatosabb elképzelés” az emberi természetről – ezek a témák és ez a hangnem jellemzi Abraham H. Maslow (1908–1970) egész pszichológiai munkásságát. Vizsgáljuk csak meg ennek a könyvnek a legelső bekezdését, és sok olyan lelkes kifejezést fogunk találni, mint amilyeneket Maslow még húszéves egyetemistaként vetett papírra: „[Az emberi természet] új felfogása emelkedik ki a láthatáron, egy olyan lélektan, amelyet rendkívül izgalmasnak és csodálatos lehetőségekkel telinek látok”. És így volt ez a kezdettől a végig. Még élete utolsó heteiben is úgy írt, hogy azt hirdethesse: az emberiségnek „van egy magasabb természete, az pedig része lényegének – vagy egyszerűbben: az emberi lények saját emberi és biológiai természetüknél fogva lehetnek csodálatosak”.{1}

Sigmund Freud egyszer – némi cinizmussal – megjegyezte, hogy „vannak olyan alkalmak, amikor mindannyian jól tesszük, ha fejet hajtunk az emberiség mélyen morális természete előtt; ez segíteni fog abban, hogy általánosan népszerűek legyünk, és sok mindent megbocsátanak nekünk ezért”.{2} Pontosan az emberiségnek ez a „mélyen morális természete” az, aminek megragadására Maslow egész életművében törekedett. Az emberi természet nagyobb szabású és csodálatosabb felfogása mögött, amely már egész fiatal kora óta szakadatlanul érlelődött benne, volt egy mély meggyőződés – amely mellett minden ellenkező látszattal szemben kitartott –, hogy „az emberek mindannyian tisztességesek a felszín alatt”.{3} Ám nehogy azt higgyük, hogy Maslow-t megkímélte az élet, és sosem találkozott az emberi természet sötétebb oldalával. Azokban a sötét években vált nagykorúvá, amelyek a II. világháborúban érték el tetőpontjukat, így ő nagyon is tisztában volt azzal, hogy az emberiség történelemkönyvének lapjai vérfoltosak. Mindenki máshoz hasonlóan tisztán látta a vitathatatlan bizonyítékokat arról, hogy az emberi természet képes mindenféle elképzelhető erőszakra, gonoszságra és kegyetlenségre. Egészen fiatal korától kezdve éles szemű megfigyelője volt azoknak a mindennapi gonoszságoknak, amelyek a hétköznapi társas kapcsolatokban rendszeresen felszínre kerülnek: a kicsinyeskedésnek, a rágalmazásnak, az ármánykodásnak, a becsapásnak, a manipulációnak, a kihasználásnak, a zsarolásnak, az elnyomásnak – a listát a végtelenségig folytathatnánk, és akkor is csak a felszínt kapirgálnánk.

Világos és sötét, jó és rossz, magasságok és mélységek. Maslow-t részben az teszi különlegessé a pszichológusok között, hogy becsületesen szembenézett ezekkel a kettősségekkel, és megpróbálta megtalálni az értelmüket. Csak egy olyan pszichológus volt, aki ezeket ugyanilyen komolyan vette, Sigmund Freud, a Civilization and Its Discontents (Rossz közérzet a kultúrában) című művében (1930). Freud és Maslow ugyanazt az emberi kettősséget vizsgálták, de eltérően vélekedtek róla. Freud alapállása az volt, hogy az emberek agresszióra, pusztításra stb. való képessége ugyanazokon a biológiai alapokon nyugszik, mint az önfenntartásra és a szexuális kielégülésre törekvő erőteljes emberi késztetések – vagyis nem kevesebbek, mint az emberi természet „eredeti, önmagukban létező ösztönös hajlamai”.

Maslow csodálta Freudot, de ebben a központi kérdésben szinte minden részletben pontosan a Freudéval ellentétes álláspontot képviselte. Maslow visszájára fordította az emberiség kettős természetének freudi nézőpontját. Bár az emberek képesek rá, hogy önzők, kéjsóvárak és agresszívek legyenek, alapvetően nem ilyenek. A felszín alatt, az emberi természet lélektani és biológiai magjában alapvető jóságot és tisztességet találunk. Amikor az emberek másnak tűnnek, mint jónak és tisztességesnek, az csak azért van, mert a feszültségekre, a fájdalmakra és az olyan emberi szükségletek elvesztésére reagálnak, mint a biztonság, a szeretet és az önbecsülés.

Abe{4} emberi tisztességről alkotott felfogásában az volt a legkülönlegesebb, hogy azt az emberi motiváció eredeti és teljesen lenyűgöző elméletével támasztotta alá. A 19. századtól az ötvenes évek közepéig az általános motivációelmélet olyan erősen tartotta magát, hogy egyfajta pártrendszerre jellemző ortodoxiát képviselt. Gondoljunk azokra a szükségletekre, késztetésekre és vágyakra, amelyek arra indítják az embereket, hogy különböző módokon viselkedjenek. Ezek között vannak olyan motiváló tényezők, például az élelem szükséglete, amelyek elsődlegesek vagy alapvetőek; ezek beépültek fajunk biológiai alapjába. Más motívumok, mint például a bélyeg-, lepke- vagy hegedűgyűjtés vágya egyértelműen nincsenek beépülve fajunk biológiai magjába. A darwini evolúcióelméletre épülő ortodox motivációelmélet alapja az volt, hogy egy faj veleszületett, belső motivációs adottsága csak ilyen szükségletekből, késztetésekből, vágyakból, impulzusokból és hasonlókból állhat; röviden: az önérdekből, a szexualitásból és az agresszióból. Ezek az elsődleges motívumok. Bármi más csak másodlagos és származékos; azokat szerzi az egyén a fejlődése során, mert hasznos eszköznek bizonyulnak valamely elsődleges motívum(ok) kielégítésében. Az ortodox iskola azt is vallotta, hogy egy motívumot csak akkor tarthatunk a fajra jellemző alapmotívumnak, ha az egész fajban egyetemesen megjelenik. Az éhségünk tehát egyetemes, mivel mindenkiben megtalálható, miközben a bélyeg- vagy hegedűgyűjtés nem lehet alapvető, mivel csak kevesekben fedezhető fel.

Ugyanaz a logika, amely az olyan trivialitásokra vonatkozik, mint a bélyeg- vagy hegedűgyűjtés, ugyanolyan erővel az összes emberi motívumra alkalmazható, amelyek nem illenek bele maradéktalanul az önérdek, a szexualitás és az agresszió kategóriáiba. A „szeretet” vajon alapvető emberi szükséglet-e? Nem, kivéve amennyiben az önérdek vagy a szexualitás mélyebb céljait szolgálja. A szépség utáni sóvárgás vajon alapvető emberi szükséglet-e? Nem, amit az olyan emberek óriási tömege bizonyít, akikben ritkán vagy soha nem fejeződik ki. Na és az igazságosság, a kedvesség és a tisztaság iránti vágy? Nem, amit az olyan emberek óriási tömege bizonyít, akikből a jelek szerint hiányoznak ezek a hajlamok. És mi van azokkal, akikben úgy tűnik, mégis megvan az igazságosságra, a kedvességre, a tisztaságra és hasonlókra törekvés? Akár tudatos, akár nem, az igazi motívum ott rejtőzik a háttérben. Többek között – mondta Freud – ez fog segíteni, hogy általánosan népszerűek legyünk, és emiatt fognak majd sok mindent megbocsátani nekünk.

AZ EMBERI MOTIVÁCIÓ MINDENNAPI VALÓSÁGÁNAK ÚJ SZEMLÉLETE

Maslow két tanulmánya, amelyekben újragondolta a hagyományos motivációelméletet, 1943-ban jelent meg,{5} de nem vált általánosan ismertté addig, amíg meg nem jelent a Motiváció és személyiség (1954){6} című könyve, amelyben ez a két dolgozat lett az első két fejezet. A motivációelmélet újraalkotásának két olyan megfigyelés alkotta a lényegét, amelyet bárki igazolni tud, ha gondosan megfigyeli saját motivációit. Az első szerint ritkán, vagy inkább soha nem érünk el motivációs csendet; szinte minden éber pillanatunkban van valamilyen motivációnk, még akkor is, ha némely motívum annyira halovány lehet, hogy szinte alig észlelhető. Mi több, amint az egyik motívum kielégül, azonnal „a helyére ugrik” egy másik, mintha csak mindig is ott leskelődött volna valahol a függöny mögött, és arra várt volna, hogy mikor pattanhat a színpadra. Amikor ez a motívum is kielégül, egy harmadik veszi át a helyét, és ez így megy tovább. A második megfigyelés az volt, hogy ezek a különböző motívumok nem véletlenszerűen követik egymást. Sorrendjüket az diktálja, hogy bizonyos motívumok egyszerűen biológiailag sürgetőbbek, vagyis intenzívebbek, mint a többi, és maga az intenzitás abból fakad, hogy beépített prioritással bírnak. Egyszóval: az emberi motívumok hierarchikusan rendezettek, a hierarchiában elfoglalt helyük pedig attól függ, hogy mennyire sürgetőek/intenzívek/fontosak. Ezeket az összekapcsolt tulajdonságokat Maslow leginkább egy kényelmes, saját maga alkotta szóval szerette kifejezni: ezek „prepotensek”, vagyis előbbre valóak (a „prepotencia” főnévből).

Általánosabban: amikor két motívum egy időben igyekszik kielégülni, a prepotensebbé, a biológiailag sürgetőbbé és erőteljesebbé lesz az elsőbbség, a kevésbé prepotens pedig a háttérbe szorul. Fordítva pedig: bármely motívum kifejeződése – még az olyan nyilvánvalóan alapvető motívumé is, mint az éhség – eleve feltételezi, hogy minden nagyobb prepotenciájú szükséglet már eléggé kielégült, legalábbis egy időre. Az a tágabb értelemben vett következmény, amelyet Maslow a motivációs hierarchiában fedezett fel, egyenesen a magasabb emberi motívumok kérdéséig nyúlik vissza. Az ortodox motivációelmélet azon az alapon zárt ki minden ilyen motívumot, hogy ezek másodlagosak és származékosak, mivel nem fejeződnek ki egyetemesen a fajunkban. A hierarchikus elrendezés segítségével Maslow pszichológiailag jól tartható alapot talált annak magyarázatára, hogy a magasabb motívumok, például a szépség utáni vágyakozás, minden részletében ugyanolyan alapvetőek és az emberi természetbe ágyazottak lehetnek, mint az élelem szükséglete, bár általánosan és erőteljesen csak a faj kevés számú egyedében jelennek meg. Ezt a magyarázatot kiterjesztette a szeretetre, az igazságosságra, a kedvességre, és minden más olyan dologra, amit szeretnénk felvenni a magasabb emberi motívumok listájára. Az a tény, hogy ezek a magasabb motívumok nem jelennek meg olyan egyetemesen, mint az erőteljesebb éhség, szomjúság és hasonlóak, nem azt jelenti, hogy egyszerűen másodlagosak vagy származékosak, hanem csak annyit, hogy kevésbé prepotensek. „Sosem lenne vágyunk zeneszerzésre vagy matematikai rendszerek megalkotására, otthonunk díszítésére” vagy a szépség bármely más úton történő keresésére, „ha folyton üres lenne a gyomrunk, vagy ha folyamatosan a szomjhalál küszöbén lennénk, vagy ha állandóan a fejünk felett lebegő katasztrófa fenyegetne bennünket…”{7} De ha bármely konkrét személyt vagy általában az embereket megszabadítjuk az éhségtől, a szomjúságtól, illetve bármely fenyegető katasztrófától – vagyis kielégítjük az összes prepotens motívumukat –, akkor azonnal előtérbe kerülnek náluk a magasabb emberi motívumok. Vajon csak most jöttek létre? Nem. Mindig is ott voltak. Mélyen az emberi természetben gyökereznek, de eddig elhomályosították őket a biológiailag sürgetőbb motívumok.

HIÁNYMOTÍVUMOK, KONTRA NÖVEKEDÉSI MOTÍVUMOK

Bár az alapvető szükségletek eddig említett szintjei nagyon sokfélék, az éhség, a szomjúság stb. tisztán zsigeri késztetéseitől a szeretet és önbecsülés jellegzetesebben emberi szükségleteiig terjednek, mégis mindegyiknek van egy alapvető jellemzője: mindegyik szükséglet valamire irányul. Mindegyik motivációs dinamikát valamilyen hiány hozza mozgásba. Mindegyik ilyen hiánymotívumnak közös jellemzője, hogy átszínezik a valóságészlelésünket. Torzítják is a valósággal való bánásmódunkat, mert miattuk követelményeket támasztunk a valósággal szemben: „Táplálj! Szeress! Tisztelj!” Minél nagyobb szükségünk van élelemre, biztonságra, szeretetre vagy önbecsülésre, annál inkább aszerint fogunk másokra és saját magunkra tekinteni, hogy segítik vagy gátolják szükségleteink kielégülését.

Tegyük fel most, hogy találnánk olyan embert, akinek minden alapvető hiánymotívuma jól és stabilan kielégült már. Milyenek lennének az ilyen személy jellemzői? Milyennek észlelné a világ valóságát, és hogyan bánna vele? Maslow válasza röviden ez volt: A hiánymotívumok hatása alatt ténykedni olyan, mintha a világot homályos lencsén keresztül néznénk, és ha megszabadulunk ezektől a hatásoktól, akkor az olyan, mintha a homályos lencsét tisztára cserélnénk. Így az a személy, akinek minden alapvető motívuma kielégült, a világot – a valóságot, annak minden vonatkozásával együtt – tisztábban fogja látni. Az ilyen személy már nem támaszt hiányalapú követelményeket a világgal szemben, és már nem a hiánymotivált félelmei és gyanúi fogják irányítani. Ezért aztán a saját magával, másokkal és egészében a világgal folytatott kapcsolata elfogadóbb lesz, több lesz benne a szeretet és megbecsülés, és ami a legfontosabb, egyszerűen élvezetesebb lesz. Ez a legfontosabb mondanivalója mindannak, amit Maslow az önmegvalósításról vallott,{8} és ez az a pont, ahol egy merőben újfajta motiváció bukkan fel az ember életében. (A lét pszichológiája felé című könyvében Maslow ezt a magasabb szintű motivációt „metamotivációnak” nevezi.) Eddig a pontig minden motiváció hiánymotiváció, amelyek az annak megszerzésére vagy elérésére irányuló erőfeszítésben fejeződnek ki, amire az illető motívum irányul. Ebből a magasabb szintű motivációból nem erőfeszítés származik, hanem az összes olyan „csodálatos lehetőség” kibontakozása, amelyek Maslow hite szerint valahol mindig is ott voltak az emberi természet legmélyén.

Így megszületett Maslow magyarázata arra is, hogy ezek az emberi lényekben feltételezett lehetőségek miért csak kevesekben jelennek meg ténylegesen. Legtöbben a hiánymotívumok valamely erőteljesebb (prepotensebb) szintjén tengetjük életünket. A magasabb és sajátosan emberi lehetőségek így elzárva, elfedve, elhomályosítva maradnak, és nem tudnak kifejeződni. Maslow rövid és összetett leírást adott arról, hogy milyennek képzeli el azoknak a személyeknek a tulajdonságait, akiknél ez a kibontakozási folyamat már jócskán előrehaladt. Ennek alapvetését „Az önmegvalósító emberek – a pszichológiai egészség vizsgálata” című eredeti, 1950-es tanulmányában adta meg, amelyet később kiegészített és újra közreadott a Motiváció és személyiség című könyvében.{9}

Azonban – amint később látni fogjuk – a leírás két nagyon fontos kiegészítése nem jelent meg A lét pszichológiája felé megjelenéséig.

ÖNMEGVALÓSÍTÁS

Eredeti dolgozatában Maslow a következőképpen írta le az önmegvalósító személyek mindenen átívelő tulajdonságait: „hatékonyabb valóságészlelés és jobb kapcsolat a valósággal”. Az az alapvető tény, hogy az ilyen személyek többé már nem a hiánymotívumok homályos lencséjén keresztül nézik a világot, és így képesek:

A legtöbb embernél sokkal könnyebben megkülönböztetni a frisset, a konkrétat, az egyedit az általánostól, az elvonttól és a kategorizálttól [=sztereotipizálttól]. Ennek az a következménye, hogy inkább a való világban élnek, nem pedig az ember alkotta fogalmak, elvonatkoztatások, elvárások, hiedelmek és sztereotípiák tömegében, amit a legtöbb ember összekever a világgal. Ezért ők sokkal inkább képesek felfogni, hogy mi az, ami valóban ott van, és nem sodorják el őket saját vágyaik, reményeik, félelmeik, szorongásaik, saját vagy kulturális csoportjuk elméletei és hiedelmei.{10}

Ennek a tisztaságnak az eredményét először valószínűleg abban a „rendkívüli képességükben [fedezhetjük fel], amellyel kiderítik a turpisságot, a hamisságot és a becstelenséget a személyiségben, és általában pontosan és hatékonyan tudnak megítélni másokat”. Gondoljunk például a behízelgés hamisságára, ami szinte váltópénznek számít mindennapi társas kapcsolatainkban. Az ember csak annyira dől be és manipulálható a hízelgéssel, amennyire önbecsülésének hiánya miatt szüksége van rá. Akinek nincs rá szüksége, azonnal keresztüllát rajta. Ha közelebbről megvizsgáljuk, akkor azt látjuk, hogy ugyanez a tiszta észlelés általánosan kiterjed a dolgokra is: „A művészetben és a zenében, az intellektus területén, a tudományban, a politikában és a nyilvános ügyekben” az önmegvalósító emberek „képesek az elkendőzött vagy zavaros valóságot gyorsabban és helyesebben látni”. Ez a nagyobb gyorsaság és pontosság azon alapul, hogy az önmegvalósító személyek egyszerűen közvetlenebb kapcsolatban vannak a valósággal. És a világgal való kapcsolatuknak ezzel a szűretlen, közvetítés nélküliségével együtt jár az a kiemelkedő képességük,

hogy újra és újra, frissen és naivan meg tudják becsülni az élet alapvetően jó dolgait; tisztelik, örülnek, csodálják, még extázisba is kerülhetnek, miközben mások számára ezek az élmények nem is olyan érdekesek. Így az ilyen személyek számára bármely naplemente ugyanolyan gyönyörű lehet, mint az első volt, bármely virág lélegzetelállítóan szép lehet, még akkor is, ha az illető már millió és millió virágot látott életében. … Az ilyen emberek számára még az egyszerű hétköznapok, az élet pillanatról pillanatra történő megélése is borzongató, izgalmas és extatikus.{11}

Mivel már nem a hiánymotívumok reményeinek és félelmeinek rabszolgái, az önmegvalósító embereket nem fenyegeti az ismeretlen, és nem is rettennek meg tőle, hanem ellenkezőleg: „elfogadják, jól érzik magukat benne, és gyakran jobban vonzza őket, mint az ismert”. Ebben is, mint sok más tekintetben, hatékonyabban élhetik életüket, mivel „nem kell időt tölteniük a kísértetek elűzésével, fütyörészniük a temető mellett, vagy bámi más módon megvédeni magukat a képzelt veszélyektől”.{12} Egy másik olyan vonatkozás, amelyben az önmegvalósító személyek hatékonyabban élik az életüket, az a hajlamuk, hogy inkább problémaközpontúak, mint énközpontúak. Amikor valami olyannal találkoznak, amit meg kell oldani vagy rendbe kell tenni, akkor nem azért foglalkoznak vele, hogy így „jó pontokat” szerezzenek, hanem egyszerűen azért, hogy megcsinálják. Mivel nincs szükségük a jó pontokra, világosabban és nagyobb összpontosítással közeledhetnek a feladathoz.{13} Tisztán látják már az elején, hogy a „probléma” valódi vagy inkább álprobléma. Ha valódi, akkor a maguk valóságában látják annak dimenzióit és lehetséges megoldásait, nem pedig úgy, ahogyan esetleg a hiánymotiváció követelményei szeretnék. Amikor egy feladattal foglalkoznak, nem helyezik előtérbe saját énjüket – ezért nem is buknak fel benne. Általánosabban szólva: mivel nem kell lépten-nyomon saját egójukat előtérbe tolniuk, az önmegvalósító emberek rendelkeznek egyfajta egészséges „tárgyilagossággal”, amely lehetővé teszi számukra, hogy „a csatát felülről nézzék, … hogy ne zavarja vagy háborgassa őket mindaz, ami másokat feldúl”.{14}

„Táplálj! Szeress! Tisztelj!” Miután különböző hiánymotívumaik tartósan kielégültek, az önmegvalósító emberek már nem kívánnak semmit az effajta valóságtól. Rendkívüli mértékben képesek elfogadni magukat, másokat és általában a természetet, mivel tisztábban látják a valóságot: „A szemük azt látja, ami előttük van, ahelyett hogy különböző szemüvegek lencséjén keresztül meresztenék a szemüket, [amelyek] torzítják, alakítják és színezik a valóságot.” Konkrétan: egészséges módon elfogadják saját természetüket, ezért „jó és örömteli lények, jó étvágyuk van, és megbánás, szégyen vagy bocsánatkérés nélkül tudják fergetegesen jól érezni magukat.” Jó étvágyuk van, jókat alszanak,

és szükségtelen gátlások nélkül élvezik a szexualitást, és minden más, „viszonylag” fiziológiai késztetést. Képesek nemcsak az alacsony szinten elfogadni magukat, hanem minden [más] szinten is; például a szeretet, a biztonság, a valahová tartozás, a becsületesség, az öntisztelet terén. Mindezeket kételyek nélkül értékesnek fogadják el egyszerűen csak azért, mert ezek az emberek hajlamosak elfogadni a természet művét, anélkül hogy vitatkoznának vele, amiért nem másfajta minta szerint alkotta teremtményeit.

Ugyanígy az önmegvalósító emberek viszonylag mentesek a védekezéstől és a pózolástól. „Az álszenteskedés, az ármánykodás, a kétszínűség, a felszín, az álarc, a játszmázás, a hagyományos módokon történő benyomáskeltés – mindezek szokatlan mértékben hiányoznak belőlük.” Ez viszont nem azt jelenti, hogy az önmegvalósító személyek teljesen híján vannak

a bűntudatnak, a szégyennek, a szomorúságnak, a szorongásnak, a védekezésnek; inkább [csak] a szükségtelen (mert nem valóságos) bűntudat stb. hiányáról van szó… Amitől mégis bűntudatot (vagy szégyent, szorongást, szomorúságot vagy védekezési kényszert) éreznek, azok (1) leküzdhető hiányosságok, például lustaság, meggondolatlanság, indulatosság, mások megsértése; (2) makacs maradványai, például az előítélet, a féltékenység, az irigység; (3) szokások, amelyek viszonylag függetlenek a személyiségszerkezettől; (4) a faj, a kultúra vagy az azonosulási csoportjuk hiányosságai miatt van. Az általános képlet az, hogy az [önmegvalósító] emberek általában rosszul érzik magukat, ha hasadást látnak aközött, ami van és aközött, ami lehetne, vagy aminek lennie kellene.{15}

Ha az embernek gyorsan vág az agya, és hamar meglátja a következetlenségeket, akkor biztosan feltűnt a fenti idézet utolsó mondatában az „aminek lennie kellene”. Első ránézésre bizonyosan úgy tűnik, hogy ez ellentétes az olyan emberekről alkotott képünkkel, akik elfogadják és jóváhagyják a valóságot úgy, ahogy van, ahelyett hogy ráerőltetnék saját elképzeléseiket. Mégsem Maslow következetlenségéről van szó, hanem itt fejeződött ki először az a gondolat, hogy az önmegvalósító emberek – azon általános hajlamosságuk egyik vonatkozásaként, hogy a valóságot tisztábban látják – ki vannak hegyezve arra, hogy mi értékes és mi nem. Röviden: mi az, „aminek lennie kellene”, és mi az, aminek nem. Ezt nemsokára részletesebben is megtárgyaljuk, miután befejeztük az összkép felvázolását.

Bár az önmegvalósító személy tényleg rendkívüli, mégis teljesen hétköznapi benyomást kelthet. Az önmegvalósító személynek nincs szüksége arra, hogy szándékolt különcségével vagy különlegességével bármit is bebizonyítson.

Azonban a hétköznapiság, ami az ilyen embert körüllengi, „csak egy köpönyeg, amely nagyon lazán fedi be vállait, és nagyon könnyen le is lehet dobni”, amikor a helyzet úgy kívánja. A köpönyeg alatt a hétköznapok konvenciói nem hatolnak a gondolatok és az érzések mélyére. És mivel a gondolatok és érzések irányítják a viselkedést, a mélyen gyökerező szabadság és spontaneitás még akkor is átsüt, amikor az önmegvalósító személy a legkonvencionálisabbnak tűnik, és úgy viselkedik, hogy viselkedését át- meg átszövi az „egyszerűség és természetesség, valamint a mesterkéltség vagy a hatásvadászat hiánya”.{16} Ez a mélyen gyökerező szabadság tükröződik abban is, amit Maslow sokféleképpen hív: nevezi „autonómiának”, „a kultúrától és környezettől való függetlenségnek” és „a kultúra hatásainak való ellenállásnak”. Ha az embernek égetően szüksége van táplálékra, akkor hajlamos úgy táncolni, ahogyan fütyülnek neki, ha ezzel élelemhez jut; ha jól táplált az illető, és mindig hozzá tud jutni az élelemhez, akkor a táplálék szükséglete nem tud rá jelentős hatást gyakorolni. Ugyanez igaz a hiánymotívumok többi szintjére is. Ha az embernek nincs szüksége mások jóváhagyására, akkor gondolatait és cselekedeteit nem úgy alakítja, hogy azokkal elismerést vívjon ki magának, de ugyanakkor az a félelem sem korlátozza, hogy nem sikerül majd elérni a szükséges elismerést. Így aztán az embert „[saját] jellemének törvényei fogják irányítani, nem pedig a társadalom szabályai”.

Az ember gondolatai, érzései és viselkedése mélyen belülről fakadnak majd, és viszonylag ellenállnak a bonyolult és gyakran következetlen jutalmazási és büntetési rendszereknek, a bátorításnak és elrettentésnek, a pozitív és negatív megerősítéseknek, amelyekkel a társadalmak általában egyazon öntőformába kényszerítik a hiánymotivált embereket.{17} Ugyanez a belső szabadság és spontaneitás teszi lehetővé az önmegvalósító személy számára, hogy egyfajta mindenre kiterjedő kreativitásról tegyen tanúbizonyságot.

Ez nem a „Mozart-féle különleges tehetség kreativitása”, amelynek a jelek szerint kevés a kapcsolata a személyiség többi részével, de nem is az a fajta „majdcsak lesz” kreativitás, amely az újdonságot pusztán az újdonság kedvéért keresi. Inkább a természetes, mesterkéletlen, kreatív hajlamról van szó, amely „a romlatlan gyerekek naiv és egyetemes kreativitásával” rokon, ami kiárad és „nyomot hagy minden tevékenységen, amit az illető végez”. Maslow meg volt róla győződve, hogy ez a fajta kreativitás „alapvető jellegzetessége a közös emberi természetnek, olyan lehetőség, amely mindenkinek megadatik a születéskor”. Viszonylag egyetemesen megtalálható a gyerekekben, de aztán eltemetődik a gyermekkor utáni életkorok hiánymotivációjának egyre növekvő terhe alá. Ha a hiánymotivációnak nem lennének ilyen „fojtogató hatásai”, amelyek miatt az emberek belesimulnak az uralkodó kultúra öntőformájába, „elvárhatnánk, hogy minden ember ezt a különleges típusú kreativitást mutassa”.{18}

Számos olyan jellegzetesség, amelyeket Maslow felsorolt az önmegvalósító emberek leírásában, az önmegvalósító emberek másokkal vagy az emberiséggel való kapcsolatait tükrözi. Megint az a legfontosabb, hogy az önmegvalósító személyek már tartósan kielégítették a hiánymotívumaikat. Élvezhetnek és értékelhetnek másokat, de nincs rá szükségük a kifejezés hagyományos értelmében. Nincs szükségük más emberek folyamatos simogatására, megerősítésére és elismerésére, de nincs szükségük mások folyamatos jelenlétére sem, hogy így szabaduljanak meg az egyedüllét borzalmaitól. Sőt „kimondottan jobban kedvelik az egyedüllétet és a magányt, mint az átlagember”.{19} Ugyanakkor viszont más emberekkel folytatott kapcsolataik általában

mélyebbek és mélyenszántóbbak [mint ahogy ez a felnőttek között szokásos] (bár nem feltétlenül mélyebbek, mint a gyerekek kapcsolatai). Több egybeolvadásra, nagyobb szeretetre, tökéletesebb azonosulásra képesek, jobban felül tudnak emelkedni az énhatárokon, mint amennyire ezt más emberek általában lehetségesnek tartják.

Az ilyen mélységű kapcsolatok meglehetősen sok időt igényelnek – „az odaadás nem pillanatnyi dolog” –, így tehát viszonylag kevés van belőlük. Bár az önmegvalósító ember általában nem szán sok időt vagy energiát a felszínesebb kapcsolatok ápolására, „odaadása kizárólagossága mellett sugárzik belőle a … jóindulat, a szeretet és a barátságosság” az emberek felé, amihez időnként az egész emberiség iránt érzett mély részvét is társul.{20}

AZ ÖNMEGVALÓSÍTÓ SZEMÉLYEK TÖKÉLETLENSÉGEI

Bár az önmegvalósító személyek a jelek szerint egyfajta emberi tökéletesség felé haladnak, nem szabad feltételeznünk, hogy bármelyikük is teljesen mentes lenne hibáktól vagy hiányosságoktól. Még azokban is maradnak tökéletlenségek, akik a legelőrébb tartanak ezen az úton. Sőt, úgy tűnik, Maslow nagyon elégedett volt azzal, hogy maradvány-tökéletlenségeket talált az önmegvalósító személyekben – mintha ez is azt bizonyítaná, hogy végül is emberek, nem pedig „kitömött figurák vagy marionettbábuk, nem valószerű ideálok valószerűtlen kivetülései”, hanem életszerű, hús-vér emberek. Ezt hangsúlyozandó sietett rámutatni, hogy

az önmegvalósító emberek – miközben a tökéletesség felé haladnak – sok kisebb hiányosságot mutatnak. Nekik is vannak ostoba, energiapazarló és meggondolatlan szokásaik. Lehetnek unalmasak, makacsak és irritálóak. Semmi esetre sem mentesek a nagyon felszínes hiúságtól, büszkeségtől, saját műveik, családjuk, barátaik és gyerekeik iránti részrehajlástól.{21}

Ε kisebb emberi gyarlóságok mellett két másfajta jellegzetesség magából az önmegvalósításból fakad, amelyeket szintén hiányosságnak tarthatunk. Az a hajlama, amellyel minden élményt csodálatosnak, gyönyörűnek, lebilincselőnek tart, néha például szórakozottnak, humortalannak mutathatja az önmegvalósító személyt, aki fittyet hány a bevett társas szabályokra. Általános részvétteli viszonyulásuk az emberek iránt olykor túlságosan részvéttelivé teszi őket, és így olyan dolgokat tesznek, ami sem nekik, sem másoknak nem jó. Mivel nincs bennük hiánymotivált gyanakvás más emberekkel szemben, néha olyan helyzetekbe kerülhetnek, ahol mások ebből hasznot húznak. Ami azonban a legmellbevágóbb: az önmegvalósító emberek – másik végletként – „alkalmanként rendkívüli és váratlan kegyetlenségre képesek”. Ezt a képességüket első pillantásra rendkívül súlyos hibának láthatnánk, de nem szabad elfelejtenünk, hogy ők „nagyon erős emberek”, akik olyan „sebészi hidegvérrel” tudnak cselekedni, „amikor a szükség úgy hozza, ami túlmegy az átlag [ember] erején”.{22} Biztosan van az olvasók között olyan, aki volt már olyan kapcsolatban, amelyről tudta, hogy kudarcra van ítélve; mindkét fél nyomorultul érezte magát benne, és csak bántották egymást, de egyik sem volt képes véget vetni neki. Az önmegvalósító személy abban a pillanatban véget vetne az ilyen kapcsolatnak, amint kiderülne, hogy teljesen menthetetlen. Az ilyen cselekedet hirtelensége kegyetlenségnek tűnhet, de valójában abból a tiszta fejű felismerésből fakad, hogy ez mindkét félnek szükséges és jó.

Az önmegvalósításról szóló eredeti tanulmányában Maslow megemlítette – bár nagyon röviden – a folyamat további két jellegzetességét is. A lét pszichológiája felé megjelenéséig ezeket a jellegzetességeket nem fejtette ki részletesebben, és nem tulajdonított nekik nagy jelentőséget. A 6., 7. és 8. fejezetben foglalkozik a „csúcsélményekkel”és a „B-gondolkodással”. A 11. és 12. fejezetben az „értékeket” tárgyalja. Mint látni fogják, ez a két jellegzetesség nagyon szorosan összefügg; a második közvetlenül az elsőből fakad. (Mostantól kezdve minden Maslow-tól vett idézet A lét pszichológiája felé című könyvéből származik, kivéve, amikor külön jelezzük a forrást.)

CSÚCSÉLMÉNYEK

Legjobb, ha néhány kifejezés meghatározásával kezdjük. A lét pszichológiája felé című könyvében Maslow a D betűt használja a „deficit”, vagyis a hiány jelölésére. A „D-motiváció” tehát „deficit/ hiánymotivációt” jelent, a „D-gondolkodás” pedig olyan észlelési és egyéb mentális folyamatokra utal, amelyek a hiánymotiváció hatására jelennek meg. A Β betű (Being = létezés) viszont a hiány ellentétére utal. A „Β-motiváció” az erőfeszítéstől mentes, kibontakozó típusú motivációra utal, amely az után jelenik meg, hogy a hiánymotívumokat már tartósan kielégítették, a „B-gondolkodás” pedig azokra az észlelési és egyéb mentális folyamatokra utal, amelyek akkor kerülnek előtérbe, amikor a hiánymotiváció zavaró hatásai már megszűntek.

Legalább húszéves korától kezdve – de lehet, hogy már korábban is – Maslow-t nagyon érdekelte az, amit hagyományosan „misztikus élménynek” hívnak. Érdeklődése legfőbb forrása a jelek szerint személyes volt. Mint maga mondja (abban az egyetemi dolgozatában, amelyre korábban már utaltunk): „Jómagamnak is volt már misztikus élményem… [amelyben tapasztaltam valami] olyan intenzívet, hogy szinte könnyekre fakasztott.” Az önmegvalósításról szóló eredeti dolgozatában Maslow megjegyezte, hogy ez az élmény, amelyben „határtalan távlatok nyílnak meg” és amelyet „extázis, csodálkozás és félelemmel vegyes tisztelet” követ, viszonylag gyakran fordul elő az önmegvalósító emberek körében azon általános hajlamuk pillanatnyi felerősödéseként, hogy közvetlenebbül és tisztábban értik a valóságot. Ő azonban nemcsak a hátborzongató, remegtető, teljes és hagyományos értelemben vett misztikus élményt hangsúlyozta, hanem annak szelídebb változatait is, amelyek szerinte „naponta több tucatszor is előfordulhatnak” az önmegvalósító embereknél, és meglepően sokszor figyelhetők meg azoknál az embereknél is, akikre nem mondhatjuk, hogy önmegvalósító emberek.{23} Ez nagyon fontos az eredeti dolgozatban, mert minden más vonatkozásban Maslow általában szakadékot látott az önmegvalósító és a pusztán „átlagos”emberek között, itt pedig azt látjuk, hogy folytonosságban gondolkodik.

Mint fentebb már utaltunk rá, A lét pszichológiája felé című könyve megjelenéséig viszont nem fejtette ki teljesen ezt a gondolatát. A 6. fejezet egyik részében, amely „Az önmegvalósítás új meghatározása” címet viseli, megjegyzi, hogy az ilyen élmények mindenkivel megeshetnek. Amikor pedig megtörténnek, akkor azok, akik megélik őket, felveszik – még ha csak pillanatokra is – azoknak a tulajdonságoknak egy részét, amelyeket az önmegvalósítás címszava alatt írt le. Valójában még az átlagemberek is „önmegvalósítókká válhatnak” egy pillanatra az ilyen élmények során. Legalább arra a rövid pillanatra „igazán [önmagukká válnak], tökéletesebben valósítják meg lehetőségeiket, közelebb kerülnek létezésük központi magjához, teljesebb emberekké [válnak]”. Röviden: most „inkább fokozat és gyakoriság kérdésének tűnik az önmegvalósítás, mint egyfajta minden-vagy-semmi dolognak” – egyfajta „epizódnak vagy lökésnek, amelyben az ember erői [rendkívüli módon] összpontosulnak”.

Lássuk a gondolat mögötti logikát. Bár elvont szinten beszélhetünk az „önmegvalósítókról” mint olyan emberekről, akik már nem a hiánymotiváció zavaró hatásai alatt fáradoznak, a valóság az, hogy egyetlen igazi, hús-vér ember sem szabadulhat meg végérvényesen a hiánymotívumoktól. Az önmegvalósítók eljutottak a hiányszükségletek stabil kielégülési szintjére, de ez nem jelenti, hogy egyszer s mindenkorra kielégítették ezeket a szükségleteket. Még nekik is ennek a szintnek a fenntartására kell áldozniuk életük bizonyos részét. Ha elég sokáig maradnak élelem nélkül, akkor ők is megéheznek. Ha hanyagság miatt elkorhad a házuk teteje, akkor ők is fáznak és megáznak. Ha elhanyagolják munkájukból fakadó kötelességeiket, őket is kirúgják. Ugyanezen az alapon viszont az is megtörténik időnként, hogy a hiánymotívumok effajta kikerülhetetlen maradványai megcsappannak – még ha csak egy pillanatra is –, és a valóságészlelés a lehető legtisztábbá és legközvetlenebbé válik. Olyan ez, mintha a személy egy rövid pillanatig egy magas csúcsra érne, és onnan nézne szét a határtalan láthatáron, „extázissal, csodálattal és félelemmel vegyes tisztelettel”. Maslow „csúcsélménynek” nevezte el ezt a jelenséget. Kisebb mértékben ugyan, de az „átlagembereknek” is vannak olyan alkalmi pillanatai, amikor legalább rövid időre ők is felülemelkednek a hiánymotívumokon, és a csúcs felé tarthatnak, hogy onnan pillantsák meg „a valóságot a saját létezésében… nem pedig valami használandóként vagy olyasvalamiként, amitől félni kell, vagy amire [hiánymotivált] emberi lényként kell reagálni.” Lehet, hogy azok a csúcsok, amelyekre az átlagemberek eljutnak, nem olyan gyakoriak, vagy nem olyan magasak, mint az önmegvalósítók csúcsai, de attól még csúcsok.

A LÁTVÁNY A CSÚCSRÓL

A hagyományosan „misztikusnak” nevezett élmények klasszikus leírását William James filozófus-pszichológusnak köszönhetjük, aki „The Varieties of Religious Experience” (A vallásos élmény változatai) című, 1902-ben megjelent korszakalkotó művében számolt be róla. James érdeklődésének gyökerei személyesek voltak. A jelek szerint nem adatott meg neki a „misztikus tudatállapot” spontán átélésének képessége, de számos alkalommal nitrogén-oxid – vagy valami hasonló gáz – belélegzésével mesterségesen idézte elő magának. Amit pedig „érzéstelenített megvilágosodásaiban” talált, az nagyon közeli rokonságban állt azzal, amit mások a spontán (vallásos és nem vallásos) misztikus élményről meséltek különböző korokban. James megjegyezte, hogy

az élmények egy irányba tartanak, „egy olyanfajta tapasztalás felé, amelynek muszáj valamilyen metafizikai jelentőséget tulajdonítanom. A közös nevező mindig a kibékülés. Olyan, mintha a világ ellentétei és konfliktusai, minden nehézségünk és gondunk okozói, egységbe olvadnának. Nemcsak hogy ellentétes fajokként egy és ugyanahhoz a nemhez tartoznak, hanem az egyik faj, a nemesebbik és jobbik maga válik a nemmé, és így felszippantja és bekebelezi az ellentétét.”{24}

A James-féle tapasztalás nagyon közeli rokonságban állt azzal, amit Maslow a csúcsélmény átfogó jelentőségeként írt le körülbelül hatvan évvel később. A csúcsélmény „Olümposzi magaslatáról” Maslow szerint az ember azt látja, hogy

„az egész létezés… egyszerűen semleges vagy jó, és hogy a rossz, a fájdalom vagy a fenyegetés csak részleges jelenségek, annak a termékei, hogy nem egésznek és egységesnek látjuk a világot, hanem önös nézőpontból vagy túl alacsony szintről… a kettősségek, a polaritások és a konfliktusok egybeolvadnak, feloldódnak, vagy föléjük emelkedünk… [Amit] egyenes vonalú folytonosságnak gondolunk, amelynek végpontjai egymással ellentétesek és a lehető legtávolabb vannak egymástól, azokról az [derül ki, hogy] inkább körök vagy spirálok, amelyekben az ellentétes pólusok összeolvadnak egy egységben… [A következetlenségek, ellentétek és ellentmondások] a részleges megismerés termékei, és az egész megismerésével párhuzamosan elhalványodnak.”

Az egy dolog, amikor egy élményt mély meglátásnak érzünk, és más, amikor valóban az. Saját korábbi vizsgálódásaiban William James nagyon is tudatában volt annak, hogy a pillanat nagy megvilágosodásai nem mindig hoznak eredményt, „amikor az élmény többi részének fényében ítéljük meg őket”. Mégis, amikor saját nitrogén-oxidos élményeiben szerzett meglátásain gondolkodott („a világ ellentétei… egységbe olvadnak”), James elismerte, hogy nem tudott „teljesen megszabadulni azok kényszerítő erejétől. Úgy érzem, jelentenie kell valamit, … bárcsak tisztábban meg tudnánk ragadni!” Az ilyen élmények egész spektrumát általánosan átgondolva megjegyezte, hogy ezek legalább bebizonyítják, hogy az emberi tudat lehetséges terjedelme jóval a normális hétköznapi határokon túlra terjed:

Normál éber tudatállapotunk, amit racionális tudatállapotnak hívunk, csak a tudatállapotok egyik különleges típusa, miközben körülötte a legvékonyabb hártyával elválasztva ott a többi, gyökeresen eltérő tudatállapot-forma. Leélhetjük az életünket anélkül, hogy gyanítanánk a létüket; de ha a megfelelő ingert alkalmazzuk, akkor szinte gombnyomásra ott vannak ezek a meghatározott lélekállapot-típusok a maguk teljességében, amelyeknek valószínűleg megvan a maguk alkalmazási és alkalmazkodási területük. A világegyetemet számba vevő egyetlen olyan beszámoló sem lehet végleges, amely teljesen figyelmen kívül hagyja ezeket az egyéb tudatállapot-formákat. A kérdés az, hogyan nézzük őket – mivel annyira eltérnek a rendes tudatállapottól. Mégis meghatározhatják az attitűdöket, bár nem sűrűsödnek képletbe, és területeket nyitnak meg nekünk, bár térképet nem adnak a kezünkbe. Mindenesetre, megtiltják, hogy idő előtt lezárjuk a valóságra vonatkozó számvetésünket.{25}

Bár Maslow egészen másképpen fogalmazott, a következtetése lényegében ugyanez volt. Jameshez hasonlóan nagyon is tudatában volt, hogy „lehetséges, hogy a nagy megvilágosodás tévedés”.

A költeményt, amely a csúcsélményben önmagát hozza létre, lehet, hogy később hasznavehetetlenként kell félredobni. A maradandó mű létrehozása szubjektíve ugyanolyannak tűnik, mint az olyané, amely hideg, tárgyilagos és kritikus figyelemmel készül. Minden csúcsélmény lét-gondolkodásnak tűnik, de nem mindegyik valóban az is.

Mindazonáltal „ne hagyjuk figyelmen kívül a világos utalásokat”, hogy – legalábbis bizonyos csúcsélményekben – a valóság „tisztábban látszik, lényege pedig mélyebben feltárul”.

A téma megközelítésének párhuzamai ellenére James és Maslow egy fontos vonatkozásban mélyen eltért egymástól. Az ilyen – csúcs-, misztikus, látomásszerű, megvilágosodás, jelenésszerű vagy bármi másnak nevezett – élmények gyakorlati következményeit illetően James csak annyit mondott, hogy „meghatározhatják az attitűdöket, bár nem sűrűsödnek képletbe, és területeket nyitnak meg számunkra, bár térképet nem adnak a kezünkbe”. Maslow viszont úgy hitte, és szenvedélyesen hirdette, hogy a gyakorlati, mindennapi emberi létnek van olyan területe, ahol a B-gondolkodás típusú csúcsélmények igenis képletekbe sűrűsödhetnek, és igenis térképet adnak a kezünkbe. Ez a terület az emberi értékek örök kérdésével kapcsolatos.

AZ EMBERI ÉRTÉKEK OBJEKTÍV MÉRCÉJE FELÉ

Egy bizonyos nézőpont szerint az „értékekkel”kapcsolatban mindenféle kijelentés csak a személyes ízlést és preferenciát tükrözheti, így ha azt mondjuk, hogy valami szép, akkor nem mondunk többet annál, hogy „én szépnek tartom”; ha azt mondom, hogy valami jó, akkor semmi többet nem mondok, mint hogy „én jónak látom” és így tovább. Ezt az álláspontot általában az értékrelativizmus névvel szokták illetni. Jelmondatai között olyan jól ismert kifejezéseket találunk, hogy „a szépség csak a megítélő szemében létezik”, és „De gustibus non est disputandum” („Az ízlésről vitának nincs helye”). Az ellenkező álláspont, amelyet e helyütt érték-objektivizmusnak fogok nevezni, azt tartja, hogy legalábbis bizonyos példák (szépség, jóság és hasonlók) nemcsak a megítélő szemében léteznek, hanem objektíve a szemlélt tárgyban.

Maslow nyelvezetében ez az álláspont valahogy így hangozna: „tény és érték fúziója”, vagy „dinamikus párhuzam vagy izomorfizmus … a külső és a belső között”. Maslow végül is érték-objektivista lett, de korántsem akként kezdte. Miután átitatódott a tudomány és a világi értelemben vett humanizmus ideológiai hagyományaival, meglehetősen szokványos érték-relativistaként indult. Korának viszonylag szabványos pszichológiai és antropológiai nyelvét használva amellett érvelt, hogy minden emberi értékítélet „teljesen az egyén sajátságos történetétől függ, és az a kultúra is befolyásolja, amelyben az illető él”.{26} Csak fokozatosan vált érték-objektivistává, a folyamat pedig körülbelül húsz éven át tartott.

Az átváltozás kulcsa az volt, hogy Maslow – különösen A lét pszichológiája felé című könyve kiadását megelőző évtizedben – egyre inkább kihangsúlyozta, hogy az önmegvalósítás tisztább valóságészleléssel járhat együtt. Erre az időre már nemcsak kevesek kivételes lehetőségének tartotta az önmegvalósítást, hanem egy olyan eredendően bennünk rejlő magasságnak, amelyhez elvileg mindannyian fölemelkedhetünk a csúcsélményekben, még ha csak ritkán és nagyon rövid időre is. Ezekben az években egyszerre csak felderengett számára, hogy olyasfajta viszonyról van itt szó, mint a tökéletes látású és a rövidlátó között: az előbbi sokkal messzebbre lát és sokkal tisztábban, és ennek megfelelően sokkal többet tud mesélni az utóbbinak arról, amit „ott messze” látott. Érvelése első része a 6. fejezetben bukkan fel, ahol Maslow megjegyzi, hogy

ha az önmegvalósító emberek hatékonyabban, teljesebben és a motiváció zavaró hatásaitól mentesebben tudják észlelni és észlelik a valóságot, mint mi, többiek, akkor biológiai szondaként használhatjuk őket. Az ő nagyobb érzékenységük és jobb észlelésük segítségével jobb képet alkothatunk arról, hogy milyen is a valóság, mint saját szemünk alapján, pontosan ugyanúgy, ahogyan a bányákban a szivárgó gázok kimutatására kanárikat használnak, akik azt gyorsabban érzékelik, mint a kevésbé érzékeny lények. Ugyanígy megtörténhet, hogy csúcsélményeink során, amikor egy-egy pillanatra mi magunk is az önmegvalósítás útján járunk, reálisabb képet alkothatunk magunknak a valóság igazi természetéről, mint általában.

Térkép nélkül talán nehéz lehet követni Maslow logikájának kiterjesztését a „jobb kép alkotásáról” az értékek kérdésére, mivel két különböző értelemben használta az „értékek” kifejezést. Bár ő maga azt mondaná, hogy ez a két értelem végül is egyetlen egészbe olvad össze, saját közvetlen céljainkat inkább az szolgálja, ha külön tárgyaljuk őket.

„MAGÁNAK A LÉTEZÉSNEK” AZ ÉRTÉKEI

Az első értelmezéssel akkor találkozunk, amikor Maslow a csúcsélményről mint nemcsak annak észleléséről beszél, amilyen a valóság, ahogyan létezik, hanem azokról az értékekről is, amelyek benne rejlenek a valóságban, ahogyan létezik. Ezek azok, amiket B-értékeknek nevez: egészlegesség, tökéletesség, beteljesülés, igazságosság, elevenség, gazdagság és minden más, amit a 6. fejezetben és A lét pszichológiája felé más részeiben említ. Ez a jelentés kicsit problematikus; kétféleképpen lehet érteni, és nem világos, hogy Maslow az első, a második vagy mindkét értelemben értette. A közöttük lévő különbség abból fakad, hogy az „érték” kifejezés önmagában viszonylagos. Az „érték” fogalomnak önmagában nincs jelentése. Ha azt mondjuk, hogy ez és az „érték”, akkor ezzel azt jelezzük, hogy az illető dolog értéket jelent valaki vagy valami számára, vagy hogy valaki vagy valaki értékeli. De ki vagy mi értékeli a B-értékeket? Az első lehetőség még viszonylag szelíd. A köztünk lévő legteljesebben önmegvalósító embereket leszámítva a rendes hétköznapi értékrendszerünket meglehetősen megfertőzi a hiánymotiváció. A csúcsélményben ez a fajta fertőzés jószerivel nullára csökken, az élményt mégis erősen átitatja az érték érzése. A csúcsélmény pillanatában olyan valóságokat látunk, amelyeket korábban nem, és ezek az újonnan felfogott valóságok olyan értékek érzetét keltik bennünk, amelyek egészen eltérnek a rendes, hétköznapi értékérzésünktől. A második – jóval kevésbé szelíd – lehetőségből lehet, hogy egy kis metafizikai kiruccanás következik. Amikor „magát a létet” szemléljük a „csúcsélmény” tiszta lencséjén keresztül, az értékek, amelyeket ott észlelünk, „a létezés saját értékei, nem pedig a mieink”. Ha szó szerint vesszük ezt, akkor ez azt jelentené, hogy a B-értékek értékként még akkor is léteznének, ha egyetlen emberi vagy tudatos lény sem lenne körülöttünk, aki ezeket értéknek látná. Valójában „maga a létezés” hozza meg az értékítéletet! Általánosságban a régi kérdés új változatáról van szó: „Ha kidől egy fa az erdőben, amikor senki (még egy mókus vagy egy pillangó) sincs ott a közelben, aki hallaná, akkor keletkezik-e hang?” A válasz attól függ, mit értünk a „hang” kifejezésen. Ha a „hang” valami olyasmit jelent, amit valaki vagy valami meghall, akkor egyértelmű, hogy nem keletkezik hang – hacsak azt nem akarjuk feltételezni, hogy „maga az erdő” hallja.

AZ ÖNMEGVALÓSÍTÓ EMBEREK MINT „JÓ VÁLASZTÓK”

Bár Maslow lelkesen hirdette, hogy „[a csúcsélmények] óriási filozófiai következményekkel bírnak”, érdeklődése végül is nem az elvont filozófiai következményekre irányult. Inkább az érdekelte, hogyan hat a „jobb képzetalkotás” gyakorlati alkalmazása az egyéni emberi növekedésre és fejlődésre. Ez az ő „érték” fogalmának másik és sokkal direktebb oldala; ezt főleg a 11. és 12. fejezetben körvonalazza. Azok a magok, amelyekből egy elképzelés kibontakozhat, a legérdekesebb helyekről származhatnak. Nevezetesen ebben az esetben egy olyan kutatási beszámolóból, amelyet Maslow 1935 körül talált a csirkék szabad választási helyzetű viselkedésének témájáról.{27} A legtöbb olvasó biztosan érdekesnek, de aligha világrengetőnek tartotta volna. Első olvasáskor Maslow is valószínűleg így vélekedett, de szöget ütött a fejében és végül „megdöbbentő kísérletnek kezdte látni…, amely telis-tele van az értékelméletre vonatkozó következtetésekkel”. A vizsgálat alapmegállapítása az volt, hogy a hétköznapi baromfiudvarban a csirkék között vannak olyanok – amennyiben saját maguk szabadon választhatnak sok különféle táplálék közül –, amelyek jól választanak és erősek, egészségesek lesznek, miközben a többiek rosszul választanak és elsatnyulnak. Viszont amikor a rosszul választó csirkék is csak a jól választó társaik eledelét kapják, ők is megerősödnek, és egészségesek lesznek. Kétféle, egymással összefüggő és meglepő implikációt látott ebben a kísérletben Maslow: az első, hogy vannak olyan organizmusok, amelyek jobban választanak, mint fajtársaik; a másik pedig az, hogy „a jól választók jobban választják ki a rosszul választók számára, hogy mi jó nekik”.

A kétségek eloszlatása érdekében hadd hangsúlyozzam, hogy a fentiekben nem a csirkék a lényegesek, hanem a választás. Bármely állatfaj, beleértve az emberi fajt is, egyedei számos lehetőség közül választanak, választásuk pedig nem korlátozódik a táplálékra. Vannak olyan emberek, akik túlnyomórészt jól választanak abban az értelemben, hogy rendszerint azokat a lehetőségeket választják ki, amelyek egészséghez és egészlegességhez vezetnek; más emberek nem jól választanak. Akárhogyan legyen is, a választások az egyén mögöttes értékrendszerét tükrözik – amiből azt a következtetést vonhatjuk le, hogy bizonyos értékrendszerek igazak (összhangban vannak az emberi természet és az emberi helyzet mélyebb valóságaival), mások pedig nem annyira igazak. Ha már az egészségről és az egészlegességről beszéltünk, és velük egy kalap alatt az értékekről, akkor könnyű bejósolni a következő láncszemet. A jól választó emberek az önmegvalósítók; ők tisztábban látják a valóságot, és ennek megfelelően szorosabb kapcsolatban vannak saját mélyebb, belső természetükkel. Így ha az objektív, természetszerű emberi értékeket szeretnénk kikövetkeztetni, amelyek egyaránt alkalmazhatók a jól és a rosszul választókra, akkor azoknak az értékeit kell tanulmányozni, akik „nagyon fejlettek, akik a legérettebbek, akik lélektani értelemben a legegészségesebb egyének”, de ezzel együtt vizsgálni kell azokat az értékeket is, amelyek „az átlagos egyének csúcspillanataiban [jelennek meg], azokban a pillanatokban, amikor időszakosan önmegvalósítókká válnak”.

Vagyis nézzük, mi történik, amikor játékosan biológiai szondáknak tartjuk [az önmegvalósítókat], saját magunk érzékenyebb változatainak, akikben gyorsabban tudatosul az, hogy mi jó nekünk, mint saját magunkban. Ez olyan feltevés, amely szerint – ha elég idő áll rendelkezésre – végül ugyanazt választanánk, amit ők gyorsan választanak. Vagy hogy előbb-utóbb belátnánk választásuk bölcsességét, és aztán döntenénk mi magunk. Vagy hogy ők élesen és világosan látják azt, amit mi homályosan.

Röviden: ha az egészség, az egészlegesség, a kiteljesülés és saját legjobb és legmélyebb lehetőségeink megvalósításának irányába szeretnénk elmozdulni, akkor vizsgáljuk meg azoknak a beszámolóit, és különösen a választásait, akik maguk már abba az irányba tartanak. Ismét az a helyzet, hogy egy kicsit valamilyen újra felfedezett „ősi bölcsességről” van szó – de olyan csavarral és zamattal, ami egyértelműen Abe sajátja.

„CSODÁLATOS LEHETŐSÉGEK, KIFÜRKÉSZHETETLEN MÉLYSÉGEK” – ÉS HOGY MINDEBBŐL MI KÖVETKEZIK

Így látta Maslow az emberi természetet egyetlen „szólásba” sűrítve. A legtöbb olvasó valószínűleg nagyon vonzónak tartja ezt a megközelítést, mert – egészen profánul – olyanokat mond magunkról, amit nagyon szívesen hallunk: hogy „magasabb természetünk” van, hogy „saját emberi és biológiai természetünknél fogva csodálatosak lehetünk” és így tovább. Mond nekünk valamit „magának a létnek” a természetéről is, amit gyanúm szerint sokan szeretnénk elhinni: hogy „az egész létezés – amikor legjobb oldala felől és olümposzi magasságból nézzük, egyszerűen semleges vagy jó, és hogy a rossz, a fájdalom, vagy a fenyegetés csak részleges jelenségek, annak a termékei, hogy nem látjuk egésznek és egységesnek a világot”. Akkor is megvan a remény, hogy időről időre, a csúcsélmények tünékeny pillanataiban még mi is, akik rendszerint nem az olümposzi magasságokban lakozunk, közvetlenül megpillanthatjuk ezen állítások igazát.

De mint maga Maslow is megjegyzi a csúcsélmények tárgyalásakor, egy dolog a nagyszerű látomás, az, hogy vonzónak találjuk, és megint más azt „hideg, tárgyilagos, kritikus vizsgálatnak” alávetni. Amikor A lét pszichológiája felé című könyv harmadik kiadása még csak tervként létezett, a Kiadó megkért, hogy okvetlenül méltassam „Maslow hatását”. Ezen a ponton az egyébként erős szívem elkezdett kicsit félreverni, mert első látásra azt mondhatjuk, hogy Maslow-nak a pszichológia főáramára gyakorolt hatása elég halovány maradt. Nemsokára visszatérünk még erre a kérdésre, és megnézzük, hogy fest a dolog második ránézésre, de először azt szeretném bemutatni, miért nem gyújtott Maslow műve olyan tüzeket, amilyeneket leglelkesebb csodálói vártak volna. Nem csak arról van szó, hogy a pszichológia főárama konzervatív, szűk látókörű, keményszívű, és olyannyira a „Tudomány” imádásába merült, hogy nem képes meglátni azt, amit érdemes lenne meglátni. Valójában tényleg van néhány olyan tökéletesen jogos érv, amelyek okán Maslow állításait érdemes jó adag szkepszissel fogadni.

Három fő pszichológiai fogalma közül – (1) a motiváció hierarchikus rendszere, (2) az önmegvalósítás és (3) a csúcsélmények – csak az elsőt fogadták jól a pszichológia főáramában. Ez a kedvező fogadtatás nem terjed ki motivációs elméletének minden részletére, bár általában nagy egyetértés van abban, hogy a „hierarchia” és a „prepotencia” alapfogalmai kézzelfoghatók, és tudományos szempontból is hasznosak. Ami viszont az önmegvalósítással és csúcsélményekkel kapcsolatos állításait illeti, ezeket meglehetős szkepszis és gyakran egyenesen elutasítás fogadta. Ez nem azt jelenti, hogy ezekről az állításairól senki sem vett tudomást. Szerintem sok olyan pszichológus van, még azok között is, akikre Maslow az A-függelékben „a személytelen tudomány kánonja és bevett szokásaként” utal, akik még a fenti témákkal kapcsolatos nézeteit is érdekesnek és rengeteg izgalmas lehetőség tárházának tartják. A gond inkább akkor kezdődik, amikor ezeket a nézeteket hideg, tárgyilagos, kritikus vizsgálódásnak vetjük alá, amelyet minden felvetett pszichológiai elképzelésnek ki kell állnia, mielőtt tartós mintának tekinthetjük őket.

Vegyük például Maslow központi fogalmát, az önmegvalósítást. Első olvasatra azt gondolhatná az ember, hogy a fogalom érvényességét már az is igazolná, ha igenlő választ kapnánk a következő kérdésre: „Vannak-e a világon olyan emberek, akik különböző mértékben és összetételben rendelkeznek azokkal a jegyekkel, amelyeket Maslow önmegvalósítóként írt le?” Én alkalmanként legalább néhány ilyen jellegzetességet felfedezek magamban és jó néhány ismerősömben, így tehát bizonyosan határozott igennel válaszolnék erre a kérdésre. Gyanítom, hogy az olvasóknak is hasonló reakciójuk lenne. De ne feledjük, hogy ez csak az első, és ráadásul nem is túl nagy lépés.

Ennél sokkal nagyobb szabású az az állítása, hogy ezek a jellegzetességek – összességükben – a legigazibb tükrét adják annak, amilyen az emberi természet valójában a felszín alatt. Ezen a ponton a pszichológia főáramának ítélete alapvetően úgy hangzik, hogy érdekes az elképzelés, de teljességgel bizonyítatlan. Mi több, utólag már viszonylag tisztán látszik, hogy amit Maslow az önmegvalósításról látomásként megálmodott, az nagymértékben saját ízlését és preferenciáit tükrözte, és a jelek szerint azon az alapfeltevésen nyugodott, hogy ő maga is „jól választott” az ilyenfajta dolgokban. Későbbi éveiben készségesen egyetértett ezzel a megállapítással. 1967-ben például egy írásában ezt jegyezte meg:

Az önmegvalósítással kapcsolatos vizsgálódásaim … egy fiatal értelmiségi próbálkozásaiként indultak, aki próbálta megérteni két tanárát [Ruth Benedictet és Max Wertheimert], akiket szeretett, imádott és csodált, és akik nagyon, nagyon csodálatos emberek voltak. … Megpróbáltam megvizsgálni, hogy [az ő] mintájuk megtalálható-e másutt is, és sikerült is megtalálnom másutt, nem is egy emberben. … Általánosításom abból nőtt ki, ahogy saját magam választottam ki bizonyos embereket … akiket nagyon szerettem vagy csodáltam, és akikről úgy gondoltam, hogy csodálatos emberek. … Mindenféle beépített torzító előfeltevés alapján választottam ki [őket].{28}

Saját ízlése és preferenciái szerepének elismerésében még tovább megy az ugyanebben az időben a naplójába írt bejegyzésében:

[1967.] május 28. … Már évek óta bennem van, hogy megírjak és megjelentessek egy önmegvalósítás-kritikát, de valahogy sosem tettem meg. Azt hiszem, most rájöttem, miért. Azt hiszem, az egészségen túl volt még bennem egy rejtett, nem tudatos választási szempont. Miért lettem olyan izgatott Arthur E. Morgantől pusztán a könyve elolvasása után? Miért voltam olyan biztos benne, hogy „önmegvalósító személy”? Azért, mert a B-nyelvezetet használta. Annyit tettem, hogy kiválasztottam a B-embereket. Ebben mentem tovább a többi nyílt és tudatos szemponthoz képest. Kiválasztottam a B-birodalomba tartozó embereket, akik B-nyelvezetet használnak, a felébredett, a megvilágosodott, a „magas fennsíkon élő” embereket, akik nagyon erősen és aktívan használják a B-értékeket – még ha nem is tudatosan. Például Pearlt és Pop Schrankot. Szerintem mindegyikőjüket. Amikor Lagemann a kortárs közéleti személyekről kérdezett, visszautasítottam. De igenis átnéztem [különböző javasolt] listákat azokról az emberekről, akik megfeleltek az általam felvetett három kritériumnak, de valami miatt képtelen voltam őket bevenni. Ilyen volt például Eisenhower. Beleillik a képbe. Ugyanígy Truman [ahogyan Eleanor Roosevelt javasolta]. És mégis nyilvánvaló, hogy ezek nem B-emberek. Ugyanez vonatkozik az Amerikai Pszichológiai Társaság igazgatótanácsának tagjaira – akik nagyon jó képességűek és egészségesek stb., de mégsem jellemző rájuk a B-gondolkodás. … így azt hiszem, igenis kiegészítettem a választási szempontjaimat még valamivel az „egészségen” kívül. … Becsempésztem a B-ség, a B-értékek, a B-nyelvezet tudattalan változóját is. [A kiemelés Maslow-é.]{29}

Bár a „becsempésztem” talán kicsit túl erős kifejezés, az bizonyos, hogy ráadásként volt benne egy nem tudatos változó. Maslow azzal a ki nem mondott feltevéssel kezdte, hogy az emberi természet legmélyebb, legigazibb lehetőségei megegyeznek azzal, amit ő végül B-gondolkodásnak, B-értékeknek stb. nevezett el – az pedig nem véletlen egybeesés, hogy ezek pontosan ugyanazok a „csodálatos lehetőségek” voltak, amelyeket egészen fiatal kora óta keresett. Talán „jól választott” az ilyen ügyekben. Talán ez tükrözi legjobban az emberi természet belső lényegét, amit észlelése különleges tisztaságánál fogva ő képes volt meglátni. De ez talán még így is csak arról ad képet, hogy ő maga mit talált legcsodálatraméltóbbnak az emberi természetben, ami keveredett annak intuitív megérzéseivel, hogy milyen lehet „a lét maga”, amikor valaki olümposzi magasságokból szemléli.

Hasonló fogadtatásra talált a csúcsélmény fogalma is. Ahhoz kétség nem férhet, hogy az embereknek néha vannak olyan élményeik, amelyek a megvilágosodás pillanatainak tűnnek. Ami a kétkedést kiváltja, az nem maga a jelenség, hanem azok a konkrét állítások, amelyeket Maslow az élménnyel kapcsolatban tett, valamint az a tény, hogy ezek az állítások olyan szépen egybeesnek az ő személyes ízlésével és preferenciáival – „a B-séggel, a B-értékekkel, a Β-nyelvezettel”; részrehajlását az előbb tárgyaltuk. A szkepszist főleg mégis az állításai alapját képező logika és módszertan szigorúságát illető aggodalmak váltják ki. A 6. fejezet egyik nagyon fontos pontján Maslow kijelenti (dőlt betűvel hangsúlyozva), hogy „a csúcsélmény mindig csakis jó és kívánatos, és soha nem élik meg rossznak vagy nemkívánatosnak”. Ez a jellegzetesség „nagyon zavarba ejtő” – jegyezte meg –, „és mégis olyannyira egyöntetű, hogy nemcsak beszámolni kell róla, hanem valahogy meg kell próbálni megérteni is”. És így folytatva jutott el központi és mára már nagyon ismerős következtetésére azzal kapcsolatban, hogy mit tár fel a csúcsélmény magának a létnek a természetéről:

A filozófiában ennek óriási következményei vannak. Ha a vita kedvéért elfogadjuk azt az állítást, hogy a csúcsélményben magának a valóságnak a természete látszhat tisztábban, annak lényegi jellemzői hatják át mélyen az élményt, akkor az majdnem olyan, mintha azt mondanánk, amit sok filozófus és teológus is vallott, hogy a lét egésze … vagy semleges, vagy jó…

Olvassuk el nagyon gondosan a 6. fejezet első két bekezdését, és látni fogjuk, hogy velük kapcsolatban még a legigazságosabb és Maslow-val együttérző pszichológus is kérdéseket vethet fel a logikát és a módszertant illetően. Maslow ezt a csúcsélménnyel kapcsolatos konkrét következtetést – mint a többit is – főleg nyolcvan emberrel folytatott szóbeli interjúja és 190 egyetemi hallgató írásos válaszai alapján vonta le. A „csúcsélmény mindig csakis jó és kívánatos, és soha nem élik meg rossznak vagy nemkívánatosnak”. Az eredmény aligha lehetett volna más, ha ismerjük azokat a konkrét instrukciókat, amelyek alapján a személyek válaszoltak. Íme egy kivonat:

Szeretném, ha visszagondolnának életük legcsodálatosabb … élményeire; a legboldogabb pillanatokra, extatikus pillanataikra, elragadtatott pillanataikra, talán amikor szerelmesek voltak, vagy amikor zenét hallgattak, vagy amikor hirtelen „szíven ütötte” önöket egy könyv vagy egy festmény, vagy valamilyen nagyszerű kreatív pillanatra. …

Lehet, hogy Maslow egészen mást talált volna a csúcsélményekről, ha arra kérte volna vizsgálati személyeit, hogy életük legintenzívebb és legleleplezőbb élményeiről számoljanak be, és nem billentette volna el a mérleget a „csodálatos”, a „legboldogabb”, az „extatikus” és az „elragadtatott” szavak hozzáadásával. Mások lehettek volna azok a következtetései is, amelyeket szerinte az élet intenzív leleplező élményei feltárnak a létről magáról. Vizsgáljuk át az ilyen élményekről szóló egész irodalmat, és rájövünk, hogy a csúcsélmények nagyon sokféle alakot ölthetnek, és eltérő erősségűek lehetnek. Néha nagyjából olyanok, ahogyan Maslow írta le őket, de legalább ugyanennyi élmény egészen eltér az ő leírásától. Amit a létről magáról ténylegesen felfednek, az