KONDOR VILMOS

A KORONAŐR
MÁSODIK TÉVEDÉSE

Szent Korona-trilógia

A trilógia további kötetei

A másik szárnysegéd

A korona ügynöke

© Kondor Vilmos, 2014, 2025

© Open Books, 2025

A kalligráfiákat készítette: Buzogány Dezső

A kötetben közölt fotók
a szerző gyűjteményéből származnak.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Az első kiadást szerkesztette Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-527-4

Utólag ajánlom szeretettel

Meznerics Marcellnek

és az ő emlékének ezt a könyvet.

Az alábbi kézirat határozatlan ideig zárolt minősítésbe sorolandó, az érdeklődő közönségnek ki nem adható, a többi zárolt anyaggal együtt őrizendő és a katalógusban sem feltüntetendő.

Alábbi korlátozás feloldására a miniszterelnökség utasítása alapján csak a mindenkori Magyar Királyi Miniszterelnöknek van joga és lehetősége, a belügyminiszter ellenjegyzése alapján.

A Magyar Nemzeti Múzeum főigazgatója

Kelt Budapesten, 1920. június 20-án

ELSŐ RÉSZ

1.

– Meg kell ígérnie, hogy erről soha nem beszél senkinek, Wertheimer. Csak akkor, ha titoktartási fogadalma alól én vagy megbízottam felmenti. – Gróf Ambrózy Gyula elhallgatott. Jobb kezével résnyire félrehúzta a függönyt, és úgy kémlelt ki rajta, mintha valakit várt volna. Türelmesen álltam és vártam, hogy folytassa. Neki ezt kellett elmondania, nekem pedig végig kellett hallgatnom, és a végén azt az egyetlen választ adnom, amelyet ismertem:

– Becsületszavamat adom. – Mást nem adhattam és mást nem mondhattam. Katona vagyok, akinek az egyenruhája és a becsülete az egyetlen tulajdona. Az egyenruhámat már régen nem vettem fel, és hiányzott is, viszont a becsületemet megőriztem, történhetett bármi az elmúlt hónapokban, márpedig sok minden történt, fiam, noha semmiségnek tűnik ahhoz képest, ami az ezen beszélgetés utáni hetekben történt. A gróf lehúzta füléről drótkeretes szemüvegének szárát, majd elővett egy zsebkendőt, hogy megtörölje a lencsét, de végül csak állt, egyik kezében a monogramos zsebkendővel, a másikban meg a szemüveggel. Az utcáról kiabálás és üvegcsörömpölés hallatszott. Én ezt már lassan megszoktam, a gróf azonban összerezzent.

– Se a családjának, se a barátainak, se a parancsnokának, se a gyóntatópapjának nem beszélhet arról, ami most itt elhangzott – folytatta a gróf, aki látványosan lefogyott, amióta az utolsó fotográfia készült róla: akkor a másik koronaőr, báró Széchenyi Béla társaságában vett részt Károly király koronázásán.

– A becsületszavamat adom – ismételtem mély és őszinte meggyőződéssel, amely azóta is a sajátom, és amely meggyőződésről azt hittem, hogy a legfontosabb számomra. Akkor és ott, a dolgozószobában állva, amelyre te már nem emlékezhetsz, fiam, azt hittem, nincs a világon semmi, ami ennél fontosabb lehetne. Azóta eltelt több mint egy év, és tudom: az igazság még ennél is, azaz mindennél fontosabb. Lehet, hogy nem kell mindenkinek hallania – ahogy attól tartok, nagyon kevesen fogják hallani –, de nekem el kell mondanom – és nemcsak azért, fiam, mert megkértek rá, hanem azért is, mert egyszer talán majd te is elolvasod, mi történt velem és a Szent Koronával. Nem tudhatom, hogy mi lesz ennek a stósznyi kézzel írott lapnak a sorsa, melyet anyád gépel majd le, ám ha nem reménykednék abban, hogy valamikor a te kezedbe kerül, akkor olyan rövidre fogtam volna, mint állítólag Ambrózy gróf tette. Csakhogy neki alig volt mit papírra vetnie, ellentétben velem.

– A becsületszavát adja – ismételte a gróf, és kihúzta magát remek öltönyében, amelyet biztosan nem az én szabómnál csináltatott a Kis stáció utcában, a Havelkánál. – Ennél többet nem adhat.

– Nem, uram, nem adhatok – feleltem. – Ugyanakkor nem tudhatom, gróf úr, mi mást kérhetne még tőlem. Katonaként és úriemberként a becsületszavamnál többet nem adhatok. – Benntartottam a levegőt, mert nem tudhattam, mit felel a gróf. Kintről paták vad dobogása hallatszott, majd csattogó kerekek hangja verődött vissza a házfalakról, mint amikor elszabadul egy konflis elől a ló.

– Nézze, Wertheimer – fordult végre felém a gróf. – Ebben a válságos órában minden segítségre szükségünk van. – Megköszörülte a torkát. – Minden segítségre szükségem van – ismerte el. Tudtam, hogy szorult helyzetben vannak a koronaőrök, és nemcsak az egyetlen életben maradt országos koronaőr, aki ott állt lakásunk dolgozószobájának nehéz bársonyfüggönye előtt – amelynek rojtjait a bátyád még azon a nyáron levágta, mielőtt a házmesterlány frizurájának nekiállt volna –, hanem azok a tényleges koronaőrök is, akik a koronát rejtő helyiség előtt strázsáltak és életükkel feleltek a drágaságokért. Minden vágyam az volt, hogy én is közöttük álljak, ám ez a vágyam mindeddig nem teljesülhetett, ami talán nem is volt baj, mert abban az esetben nem hozzám fordult volna a gróf. Én meg szerettem volna azt hinni, hogy azért csöngetett be hozzánk akkor, azon az április végi délelőttön, mert én voltam a legalkalmasabb ember a feladatra, és nem azért, mert családunk örök időkre adósa maradt a Szent Koronának.

– Tudom, hogy nem veszélytelen, amire kérem…

– Amire ajánlkoztam, uram – vágtam a szavába a pontosság kedvéért.

– Amire ajánlkozott, Wertheimer – biccentett a gróf. – Most már én is tudom, hogy nem kellett volna kétkednem a szavában, főhadnagy.

Szótlanul álltam.

– Nemcsak nemzetünk léte és jövője van halálos veszedelemben, hanem az is, ami az országunkat egyben tartja és megtestesíti.

– Tudom, uram – bólintottam.

– És ha segít elhárítani ezt a veszélyt, akkor a korona hivatalos őreként kijelentem, hogy sem magának, sem a családjának nincs többé tartozása a korona felé.

Én annak is örültem volna, fiam, ha csak a tartozásunk tizedét letudjuk, már ha egyáltalán lehetséges lett volna akár csak elfelezni is. Bevallom neked, nem tudom, ténylegesen mi igaz abból, amit a dédapádról mondanak, de ha csak a fele, csak a tizede, hát nekem akkor is jót kell állnom magamért, meg érted is, fiam. Értetek. Voltaképpen az sem zavart volna, ha a gróf kényszerűségből fordul hozzám. Az ő indítékai nem nyomtak akkora súllyal a latban, mint az enyémek, ám azok is eltörpültek a bolsevikok ördögi tervének szörnyű következményei mellett. Ha a kommün vezetői megteszik azt, amire készülnek, akkor nem elég, hogy soha nem tudhatom le tartozásunkat, de hamarosan senki és semmi sem lesz abból, aki felé ezt a tartozást letudhatnánk.

– Akkor vegyük át a teendőket – ült le a kerek dohányzóasztalhoz a gróf. Előkapta cigarettatárcáját, engem nem kínált meg, tüzet adtam neki, ő kifújta a füstöt, keresztbe tette a lábát, és rám nézett szemüvege mögül, amelyre mégiscsak ráfért volna az a tisztítás. – Tehát, Wertheimer, hol és kinek is akarják a bolsevikok eladni a koronát?

2.

– Londonban, Bécsben és Münchenben – feleltem, majd amikor intett a gróf, én is leültem.

– Én Amszterdamot hallottam még teljes bizonyossággal, megbízható forrásból – fújta ki a füstöt a gróf.

– Ezt is hallottam rebesgetni, uram, de mivel nem tudtam teljesen meggyőződni a hír valós voltáról, egyelőre nem akartam pánikot kelteni.

A gróf azzal a tekintettel nézte a falon Berkes Antal egyik városképét – ha megvan még, amikor ezt olvasod, nézd meg alaposan, anyáddal sokat vitatkoztunk, hogy egyáltalán pesti utcakép-e, én mindig azt mondtam, hogy a Ferencvárosban készítette, anyád szerint meg Párizs egyik külvárosában –, amely oly sok fontos és kevésbé fontos potentát arcát jellemezte tizennyolc ősze óta, amikor Károlyi kikiáltotta a köztársaságot, Lindner feloszlatta a katonaságot, a tótok sorra foglalták el a Felvidék városait, az oláhok meg egyre türelmetlenebbül és szemtelenebbül topogtak a demarkációs vonalon.

A gróf még mindig nem hitte el, mi történik. Nem volt vele egyedül, kevesen hittük, hogy igaz lehet az, aminek szemtanúi voltunk: annak az összeomlásnak, amely mindössze pár tízezer ember számára jelentette a kezdetet, sokunknak azonban a véget. A háború végét, a Monarchia végét, a jog és a rend végét, a józan ész végét. Ők egyáltalán nem értették, én sem teljesen, fiam, de engem legalább nem lepett és nem bénított meg az, amit láttam, mert négy év frontszolgálat után úgy hittem, semmi sem lephet már meg.

Megköszörültem a torkom, mire a gróf felém kapta a tekintetét, és alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Bánffy Miklós tudatta velünk egy titkos követe útján, hogy Kunék megbízottjai több amszterdami régiségkereskedőt is megkörnyékeztek, akik közül legalább egy, egy bizonyos van der Paas igent is mondott.

– Ahogy a müncheni, a bécsi és a londoni is – feleltem. – Gróf úr, nekem van egy tervem – közöltem hirtelen.

– Azt reméltem is, Wertheimer.

– Néhány kérdést szeretnék feltenni, uram, ha nem bánja – gomboltam ki a zakómat. Annyira megszoktam a begombolt zubbonyt, hogy gyakran csak a zakó derekánál éreztem a szorítást. Amikor kényelmesen ültem, előszedtem a zsebemből egy fekete noteszt, olyat, amibe apám szokott jegyzetelni az építkezéseken.

– A korona jelenleg a helyén van, uram?

– Igen – felelte gróf Ambrózy. – Amennyire tudom.

– Hogyan, uram? – kaptam fel a fejem.

– Utolsó információm a koronáról az, hogy a Budavári Palotában őrzik, a szokott helyén.

– Megkérdezhetem, hogy mikor járt ott utoljára?

– Annak ehhez az egészhez nincsen semmi köze! – csattant fel a gróf, majd enyhén remegő kézzel töltött magának az elég vacak borral teli karaféból. Én szóda nélkül meg nem ittam volna, de a lőre mintha megnyugtatta volna a gróf idegeit. Pedig még az utcáról sem hallatszottak fel zavaró és gyanús hangok, a kocsis a lova nyomába eredt, és te is abbahagytad a sírást. A gróf nem hallhatta, ahogy a bátyáddal közös szobában ordítottál, de én azon kevesek egyike voltam, akik jobb és élesebb hallással tértek vissza a frontról. – Nem mintha magyarázattal tartoznék magának, Wertheimer, mert… – hallgatott el a gróf, és megint rádöbbent a valóságra. Sem ő, sem én, sem egyetlen koronaőr, de még egyetlen tiszt sem tartozott senkinek magyarázattal, lévén nem voltak ők már senkik sem. Kun Bélának nem kellett feloszlatnia a hadsereget, mert azt Károlyi Mihály már régen megtette a rendőrséggel meg a csendőrséggel karöltve, így nem maradt más feladata, mint feloszlatni a koronaőrséget is, hogy az őröket aztán Károlyi Mihály villájának őrzésére rendelje ki. Gróf Ambrózynak nem kellett mondania, mert pontosan tudtam, hogy a koronát rejtő helyiség előtt két ember áll, két koronaőr, akik egymást váltják. Többen biztosan nem.

– El akartam kerülni, hogy felhívjam a bolsevikok figyelmét a koronára – folytatta a szükségtelen, mégis érdekes magyarázatot a gróf. – Ha exponálom magam a tiltakozásommal, akkor biztosan eszükbe jutnak a drágaságok – sóhajtott a gróf, és tudtam, hogy nehéz lehetett beismerni neki egy ilyen jelentős tévedést.

– Nos, nem sikerült, uram – jegyeztem meg, és a grófra pillantottam. Emlékszem, a jelentőségteljes csendet hirtelen megszakította a konyha irányából az edények zörgése, anyád küzdött az ebéddel meg az edényekkel, mert nem volt mit főzni. Nem nagyon számított az alapanyagok hiánya, mert anyád akkor is küzdött a konyhában, amikor a Csarnokban roskadoztak az asztalok a krumplitól meg a libazsírtól. – A bolsevikok figyelmét egyáltalán nem kerülte el a korona. A koronaőrség feloszlatása is mintha ezt bizonyítaná – folytattam, némileg szükségtelenül, de oly sok év számtalan dehonesztáló helyzete után úgy éreztem, legalább ezt a megjegyzést megengedhetem magamnak, ha többet és mást nem is.

– Én ezt nem néztem volna ki Kunból meg Garbaiból – ingatta a fejét a gróf, majd szabályszerűen felugrott a fotelból, amikor nyílt a dolgozóm ajtaja, és anyád lépett be rajta rövid, obligát kopogás után. Anyád homloka felhős volt, jobb kezében téged tartott, a másikban meg egy tálcával egyensúlyozott, amelyen kávé gőzölgött. A gróf arcába gyorsan visszaköltözött a szín, és természetesen volt olyan úriember, hogy nem firtatta a kávé eredetét, jóllehet a kávéházak nevéből akkoriban a kávét nyugodtan el lehetett volna hagyni.

– Uraim, a kávé előállt – mondta anyád, és először téged tett le a földre, aztán a tálcát az asztalra. A nyitott ajtón besurrant a szobába Micike, a macskánk, akire te biztosan nem emlékszel már, de ő nagyon sokáig és nagyon jól emlékezett rád, mert valahányszor megláttad, azonnal megragadtad a farkát, és úgy húztad-szorítottad, hogy a nyomorult állat a parketta lakkozásába volt kénytelen kapaszkodni. Anyád a macskával együtt végül kivitt, mi pedig sztoikus gyanakvással méregettük a kávét.

– Gróf úr, én ezekből mindent kinézek – jegyeztem meg.

– Még azt is, hogy ilyesmit terveljenek ki? – kérdezte a gróf, és a tekintetében láttam, hogy meginog a kávét illetően. Kicsit előrehajolt, beleszagolt a kávés kancsóba. Nekem nem kellett. Tudtam, hogy mi van benne.

– Való igaz, uram, nehéz bármiféle tervet kinézni belőlük, ami nem rekvirálással, letartóztatással, államosítással vagy veréssel jár, de minden jel arra mutat, hogy pontosan ezt akarták. Es gibt keine Zufälle.

– De kinek, mégis kinek jut eszébe eladni a koronát? – kérdezte a gróf, és csak nézte, ahogy cigarettája hamuvá ég a bronz hamutartó mélyén. – És miért?

3.

Ez a kérdés bennem is számos alkalommal felmerült, amikor január végén felépültem, és lassan visszatért belém az élet, én meg vissza a városi életbe. A spanyolnátha zavaros, lázas hetei alatt egyetlen gondolatom volt csak: hogy ti le ne betegedjetek. Részleges, homályos, valószerűtlen emlékeim vannak azokról a hetekről. Néha beúszott elém egy arc, aztán egy repülő jelent meg, és bombák potyogtak belőle, majd egy macska ugrált a lövészárok szélén, amíg egy talján lövedék le nem terítette. Térdig tapostam a sárban, néha derékig is belesüppedtem, és a bal térdem folyamatosan fájt, mintha szöget vertek volna bele oldalról. A karácsonyból sem emlékszem semmire, mintha daloltatok volna, de lehet, hogy csak képzelegtem ezt is, mert a fronton mi is daloltunk minden karácsonykor. A taljánok is daloltak, még akkor is, ha tudtuk, hogy másnap reggel újra fel kell tűznünk a szuronyt a puska végére, mert támadunk. Az orvos utólag azt mondta, hogy az idegrendszerem gyengült le, azért nem bírta a testem elviselni a nyavalya támadását. Bennem még elhallgatott gépfegyverek ropogtak. Kihűlt ágyútorkok éles vagy tompa ugatása, szárnyukszegett repülőgépek surranó, kereplő, ritmikus motorzaja a megszűnt valóságból elkínzott agyamba és idegeimbe váltottak át. Most, hogy mindennek vége volt, és vége volt a négyéves háborús vaskényszernek, fegyelemnek, céltudatosságnak, a második természetté vált önlegyőzésnek és önfegyelemnek, tótágast állt bennem minden. A frontot megszoktam. A lövéseket, a nyirkos hideget, a fagyot, a sarat, a mocskot, az éber alvást, az ehetetlen konzerveket, a halál zajos monotóniáját. Az otthonlétet nem tudtam megszokni, a szabadságot, az éjszakai csendet, azt, hogy amikor este bementem hozzátok és megsimogattalak, úgy fogtad meg az ujjam, mintha soha nem akarnád elereszteni. Aludni alig bírtam, mert a háborúban megszoktam annak tudatát, hogy vagy az én álmomat őrzi mindig valaki, s akkor nyugodtan alhatom, vagy nem alszom, mert én őrzöm mások álmát. Még a legelső lövészárok előtt is kint volt a figyelő, a drótőrség vagy a patrul. Négy éven át sohasem aludtam úgy, hogy ne lett volna kezem ügyében töltött pisztolyom, fokosom, rohamkésem. Hazatértem után vacak éjszakák és a visszatérő álmok viseltek meg, és az, hogy nem tudtam, miből adok nektek enni másnap. A háború hatalmas úr, rabjait nem engedi el soha többé. Bentmarad az agyban, a csontban, az idegekben. Csak részben, nehezen és lassan feledhetjük, annyira, amennyire feledni egyáltalán lehet. Ezért viselt meg nagyon, amikor november másodikán az Astoria előtt egy lakatosinas meg egy cipészlegény bugylibicskával vágta le a rangjelzésemet, és a csillagokat a sapkámról.

Miután kikeltem az ágyból január közepén, támolyogtam csak, mint az őszi légy. Anyád hogyan, hogyan sem, meggyógyított, és ez volt a legkisebb csoda, mert eltörpült amellett, hogy egyetlen ruhánkat sem rekvirálták, a lakásunkba nem költöztettek be egyetlen soroksári kubikost sem a kilenc gyerekével, egyetlen csepeli vasmunkást sem a tíz gyerekével meg a beteg anyjával, minden eltörpült amellett, hogy anyád titeket egészségben megóvott, és még ennivalót is tudott az asztalra tenni. A jelek szerint nem is rosszat, mert amikor január első hetének végén arra tértem magamhoz, hogy a nyakánál fogva lóbálod a macskát az ágyamon állva, kerekdedebb voltál, mint előtte. És a bátyád is. Anyád sokat fogyott, ahogy az anyja solymári kertjébe elásott ezüst étkészlet apadt, de anyáddal már korán megtanultuk: fontosabb enni, mint az, hogy mivel.

Amikor az első híreket meghallottam a házban, az utcán meg a kávéházakban, a hitetlenkedés tört erőre bennem. Nehezen hittem el, hogy nem a spanyolbetegség hagymázas álmában botorkálok, hanem a valóságban. Nem múlt el nap, mit nap, óra, hogy valamit ne hallottam volna, ami megcáfolt mindent, amit jól ismertem, legfőként a józan észt. A sok ostobaságból nem tudtam kiszűrni, mi igaz, mi nem igaz. Hosszasan győzködtem magam, amint fázósan jártam egyik kávéházból a másikba, az egyik kocsmából a másikba, bajtársakat keresve, barátokkal találkozva, ismerősöket lerázva, hogy addig nincs veszve semmi, amíg a Szent Korona megvéd minket. Mert ha mi megvédjük a koronát, fiam, ő is megvéd minket. És nekem, nekünk, Wertheimereknek külön feladatunk, sőt nem múló obligációnk megvédeni a koronát minden bajtól, veszélytől, ártalomtól.

Februári reggel volt, nem emlékszem már, anyád miért küldött le az utcára, semmit sem lehetett kapni, csak pofonokat, verést meg vetkőztetést, amikor a József körút sarkára érve elvánszorgott mellettem a villamos, és az egyik ablakon kirepült egy szórólap. A szerzője azt követelte, hogy a koronát semmisítse meg a kormány, vagy ha nem a kormány, hát a szociáldemokraták vagy a bolsevikok, vagy valaki más.

Az első dolgom az volt, amikor már elfogadhatóan voltam február elején, hogy megkerestem gróf Ambrózyt, aki két órán keresztül várakoztatott az irodája előtt a Budavári Palotában, majd amikor végre fogadott, olyan lekezelően bánt velem, mintha én lőttem volna agyon Tisza Istvánt. Megnyugtatott, hogy a korona a lehető legnagyobb biztonságban van, semmiféle veszély nem fenyegeti, a koronaőrség élvezi a köztársasági elnök bizalmát, bármit jelentsen is ez, és ugyan kevesebben látják el a rájuk háruló feladatot, mint szokásos, ő külön biztonsági rendszerrel szerelte fel a koronát rejtő helyiséget, annak ajtaját, az odavezető folyosót, valamint a koronaőrök körletét, így azonnal tudnak cselekedni, ha valami baj történik. Megálltam, hogy ne kérdezzem meg tőle: mire megy a drágalátos harangjaival meg csengőivel, ha mondjuk Heltai Viktor jelenik meg és dönt úgy, hogy neki most Pozsony után a koronára is szüksége van? És mögötte harminc, különösen rosszindulatú bűnöző áll, akiket a Nemzeti Tanács november elején eresztett szélnek a börtönökből? Hogy fel volt háborodva mindenki, hogy Vitárius István szabadon lett eresztve, és ezentúl majd szakmányban fog ölni meg rabolni, de hamar kiderült, hogy a hűvösvölgyi rablógyilkos elbújhat szégyenében a büntetlen előéletűek mögött.

Gróf Ambrózy nem felelt a kérdésemre, mert nem tettem fel neki, csak jobb kezében tartott kesztyűjével csapott bal tenyerébe, amikor felajánlottam a szolgálataimat. Nem felelt, csak odacsapott a kesztyűjével, mintha nekem tudnom kellett volna, micsoda dőreség a kérésem. A gróf fölénye azonban nem szegte kedvemet, fiam, sőt. Nem a grófnak akartam megfelelni, nem a gróf kedvében akartam járni, hanem a korona biztonsága járt az eszemben. Akármit is mondott nekem gróf Ambrózy koronaőr február elején díszes irodájában – amiből akkoriban nem hurcolták még el az értékes festményeket meg a drága bútorokat –, én nem hittem neki, nem hihettem neki.

Anyád tudta, hogy fel fogok gyógyulni, és tudta, hogy mi lesz fontosabb számomra még a meleg ételnél is. A hírek meg az újságok. Anyád nem volt rest, innen-onnan összegyűjtötte a kedvenc lapom, az Automobil-Zeitung fellelhető számait, összeszedte a trafikban, az ismerősöknél meg a szomszédoknál az előző napi újságokat – amelyekre senkinek sem volt már szüksége, hiszen az sem volt igaz, amit aznap írtak –, és amikor fel tudtam ülni az ágyban, elém rakta az egész kupacot. Én meg csak ittam a teát, és minden újság, minden napilap, minden cetli, szórólap, minden heti- és havilap minden egyes sorát elolvastam, majd miután meguntam, háborúsat játszottam veletek, mert képtelen voltam meggyőzni titeket arról, hogy a háború nem játék.

Csapkodhatta a tenyerét a gróf magabiztosan, de engem nem tudott átejteni. Ha nem tanultam volna meg a bátyámtól, az örök hazardőrtől, hogy mik a bizonytalanság árulkodó jelei, akkor is tisztában lettem volna azzal, hogy mi a helyzet a koronával. Azt szokták mondani, hogy elfogy a levegő az ember körül – hát ez történt Ambrózy Gyulával is. Hogy ő ezt észrevette-e, vagy csak nem akarta észrevenni, nem tudhattam, annyi bizonyos, hogy a helyzete, valamint a koronaőrségé és ezáltal a koronáé is, hétről hétre romlott.

December elején a legújabb hadügyminiszter, Bartha Albert beolvasztotta a koronaőrséget egy nemzeti testőrszázadba, a gróf ez ellen természetesen tiltakozott, ami süket fülekre talált, majd rá pár napra meghalt a másik országos koronaőr, a katolikus gróf Széchenyi Béla, a protestáns Ambrózy pedig megpróbálta egyedül vállalni a felelősséget a koronáért. A beolvasztással együtt új parancsnoka lett a koronaőrségnek Milesz István százados személyében, majd őt Jeszenszky Imre repülő főhadnagy követte, végül január végén hivatalosan is megszüntették a koronaőrséget, és akkor már Ambrózy gróf vajmi keveset tudott tenni, hiszen a lapok lehozták, hogy lemondott koronaőri tisztségéről. Cáfolata nemsokára megjelent a 8 Órai Újságban, miszerint nincs lehetősége lemondani – megfelelő alkotmányos forma hiányában. Csak idő kérdése volt, hogy megszüntetik a tisztségét, amit márciusban meg is tett a tanácskormány.

A gróf annyira belebonyolódott a korona őrzésével kapcsolatos huzavonába, hogy magára a koronára alig maradt ideje. Más körökben mozgott, mint én. Ha hallotta is azokat a híreszteléseket, amelyeket én, hát nem foglalkozott vele, csak legyintett, meg a kezét csapkodta a kesztyűjével – ami az ő köreiben talán elfogadott dolog lehetett, de mi a 10. Császári és Királyi Huszárezrednél nem csapkodni szoktunk a kesztyűnkkel, hanem cselekedni. Mert ha én több helyről is azt hallom, hogy a koronát el akarják adni, akkor cselekszem, még akkor is, ha az ezredemet régen feloszlatták, ha az egyenruhámról letépték a csillagot, ha a söpredék az ellenségének tekintett, még akkor is, ha egy senki és semmi vagyok, akinek semmi köze sincs a koronához. Viszont tudtam valamit, amit a gróf nem, és nem adtam fel: gyűjtöttem a bizonyítékokat, ám a választ csak sejtettem Ambrózy gróf kérdésére. Csakhogy nem az volt a legfontosabb kérdés, hogy ki akarhatja eladni a koronát, és hogy miért.

4.

– Gróf úr, ennek most csekély jelentőségét látom – közöltem. – Érdemi jelentőséggel most nem bír, hogy ki és miért akarja eladni a koronát. – A gróf úgy kapta fel a fejét, mintha a kesztyűmmel hangosan a kezembe csaptam volna. – Becsületszavamat adtam, hogy nem beszélek arról, amivel megbízott engem. Most végre hadd foglalkozzam azzal, ami számít.

– Mi számít, ha nem ez? Hogyne lenne ez a legfontosabb kérdés? Hogy ki tervezi ezt a barbár tettet? – kérdezte indignáltan.

– Nos, uram, egyfelől erősen sejtjük, hogy ki akarja eladni, másfelől viszont sokkal fontosabb kérdés, hogy mit tudunk tenni a megakadályozására.

– Hogyan akadályozzuk meg a korona eladását, ha nem tudjuk, ki akarja eladni, és miért?

Mély levegőt vettem.

– Ha nem tudjuk megakadályozni a korona elszállítását, akkor…

– Hogyne tudnánk! Akár fegyverrel! Akár az életünk árán! – csattant fel a gróf. – Soha nem…

– Hol van most a korona? – kérdeztem, és megkíméltem a grófot attól, hogy hosszan a szemébe nézzek.

– A helyén!

– Ezt biztosan tudja, gróf úr? Egészen bizonyos benne?

– Egészen – vágta rá a gróf, de a hangszíne ellentmondott kijelentése erejének.

– Nem lehet, hogy a Nemzeti Múzeumban van? – firtattam.

– Nem, én…

– Nem lehet, hogy az Országos Levéltárban?

– Nem – csattant fel a gróf, ám ellenkezése inkább volt beismerés, mint bizonyosság.

Nem tudhatta, hogy hol van a Szent Korona, ahogy senki sem tudhatta biztosan. Naponta röppentek fel pletykák és jelentek meg hírek a lapokban, hogy a korona hol itt van, hol ott. Én magam a zsebemben őriztem azt a röplapot, amelyet a József körúton sodort elém a villamos szele. „Mi történjék a magyar Szent Koronával?” A szerző – mint utóbb kiderült, egy bizonyos Földes Artúr nevű csepűrágó – elég zavaros okfejtése végén arra a konklúzióra jutott, hogy a koronát meg kell semmisíteni, ekképpen megsemmisül a királyság szimbóluma is, és maga a királyság. Hogy akkor mi lesz, arra Földes úr nem tért ki, pedig szívesen elolvastam volna, milyennek képzeli el az országot a korona nélkül.

Néztem egy ideig a kávét, amit anyád rakott az asztalra, aztán erőt vettem magamon, és belekóstoltam, mert kiszáradt a szám: nem szoktam a sok beszédhez, inkább írni szeretek. Egy korty is elég volt ahhoz, hogy ne legyen száraz a szám és könny szökjék a szemembe.

– Gróf úr, én azt indítványozom…

– Igen? – kapta fel fejét a gróf, aki a Vágóhíd legutóbbi számát olvasta fél szemmel, vagy legalábbis úgy nézte, mint aki még soha nem látott élclapot. – Mit indítványoz?

– Azt, hogy azonnal induljanak útnak a négy helyszínre, és akadályozzák meg a korona eladását – feleltem. – Mindenáron.

– Azt akarja, hogy menjek el Bécsbe, Münchenbe, Londonba és Amszterdamba? – nézett rám a gróf hitetlenkedve.

– Nem, uram – feleltem, és lassan folytattam, ahogyan nektek magyaráztam el pár nappal korábban, miképpen emelkedik a levegőbe egy repülőgép, és hogyan csapódik ki az ágyú csövéből a lövedék. – Én vállalom, hogy elutazom Bécsbe, lévén a követségen van egy régi bajtársam, Hajós Jenő. A bátyám szívesen elutazik Londonba, és arra is van ötletem, hogy kit bízzunk meg azzal, hogy Münchenbe utazzék.

– Ez őrültség, Wertheimer – jelentette ki a gróf fitymálóan. – Maga legalább olyan hagymázas, fantazmagóriás terveket sző, mint az a regényíró. Mi is a neve?

Felhúztam a vállam, és széttártam a tenyeremet, noha tudtam, hogy kire gondol a gróf. A bátyád az ő kedvéért tanult meg olvasni.

– Verne Gyula – bólintott a gróf. – Pontosan, mint az a Verne. Micsoda ostobaság! – jelentette ki. – A helyszínen kell megakadályoznunk, hogy a koronához hozzáférhessenek és elvigyék.

Rámutattam, hogy nem tudjuk, hol őrzik a koronát, nem tudjuk, hányan őrzik, nem tudjuk, hogyan lehetne megközelíteni ezt az ismeretlen helyszínt, és abban még a gróf is egyetértett velem, hogy fegyverek nélkül értelmetlen, hovatovább felelőtlen kaland bármiféle kísérletbe bocsátkozni. Arra is kénytelen voltam rámutatni, hogy noha más nem állhat a korona eladása mögött, mint a bolsevikok, azért mégsem mindegy, hogy ki az értelmi szerző: a teljhatalmú Kun Béla, a megtévelyedett Böhm Vilmos vagy a tébolyult Szamuely Tibor.

Tisztként, tízes huszárként megszoktam, hogy egy bizonyos rang fölött állók rangjuk alattinak érzik a vitát. Mintha mást sem tudnának, mint parancsot adni. Vitatkozni én sem szeretek, azt meg pláne nehezen viselem, ha velem vitatkoznak. De akkor nem tehettem meg, hogy a grófra hagyatkozom, mert annak ki tudja, mi lett volna a vége. Ambrózy elméletben rendelkezett a komoly – és később helyesnek is bizonyuló – döntések meghozatalához szükséges határozottsággal, ám gyakorlatban alig.

A gróf végre belátta lassan, hogy – bármily furcsán, zavarosan hangzik is – könnyebb Münchenben vagy Londonban megakadályozni a korona eladását, mint Budapesten. Azt viszont már nagyon nehezen látta be, hogy neki erről az egészről többet nem is kell tudnia. Délutánra járt az idő, mindketten fáradtak voltunk, csakhogy a gróf fáradtsága mögött ötven fölötti kora állt, az enyém mögött meg négy év frontszolgálat. Nem akartam kifárasztani a grófot, de más lehetőséget nem láttam. Lassan és kitartóan őröltem fel az ellenállását, ahogy azt az olasz fronton megtanultam. A taljánok egyszer huszonhét napig védtek egy kolostort. Az ezredünkből négyen vesztek oda csupán, az olaszok viszont huszonkét halottat hagytak maguk után, amikor az egyik hajnalon végül kitörtek.

– Tudnom kell, kiket küld külföldre a magyar állam a magyar korona képviseletében! – követelte a választ gróf Ambrózy. – Tudnom kell, kik azok, akikre rábízom a Szent Korona sorsát! – Megint az ablaknál állt, és a bársonyfüggönybe kapaszkodott. Láthatóan sok volt neki az izgalom. Pedig még sehol nem tartottunk.

Odakint, a Szentkirályi utca sarkán egy agitátor hangosan üvöltve hívta fel a járókelők figyelmét az első szabad május elsejei ünnepre. Hogy ez mitől volt szabad, és hogy a többi miért nem volt az, nem közölte, én meg csak sejtettem, hogy a szakszervezetekre olyan büszkék a bolsevikok, legalábbis ezt vettem ki a szavaikból meg azokból a cikkekből, amelyekben egyre kevésbé lehetett bízni. A forradalom győzött, ezt skandálta mindenki, ráadásul másodszor. Mert egyszer győzött októberben, és lett egy köztársasági elnökünk, aztán győzött újra márciusban, mire lett egy nyájra való népbiztosunk. De hogy mi lesz a vége a forradalomnak, azt még csak megjósolni sem lehetett. Máskor évtizedeken át, évszázadokon át nem történik félennyi, ilyen jelentőségű esemény. Most mint egy őrült mozigép szalagján, úgy rohannak egymást hanyatt-homlok hajtva az események. Országok fordulnak ki sarkaikból, nemzetek akarnak keletkezni, államformák változnak meg, trónok és királyok buknak, kalandorok kerülnek országok élére és történelmi osztályok tolódnak félre, helyet adva új rétegeknek, sok helyen a söpredéknek. Pathológiai elbírálás alá tartozók nagyobb hatalomra tesznek szert, mint másik Isten kegyelméből uralkodó ezeréves dinasztiák leszármazottai. Negyedórák alatt, gondolkozás nélkül megcsinált törvények és rendeletek özöne születik, melyek sorsdöntők százezrekre és milliókra, s melyek körül máskor szakemberek, országgyűlések, koronatanácsok hetekig és hónapokig tárgyaltak, tanulmányoztak és gondolkoztak. Mit tehet az ember a káosz közepette? Egyvalamire figyel, egyetlen dologra összpontosít idegzete minden erejével. Ahogy én most az előttem álló feladatra.

– Egy biztos, uram, hogy testvérbátyám, Lajos az egyik választottam.

Ambrózy gróf úgy húzta fel a szemöldökét, mintha valami megcsípte volna. Hitetlenkedve rázta a fejét, én pedig csak ültem és néztem őt, eltökélten, mert tudtam, hogy minden, amit a gróf ellenérvként fel fog hozni, színigaz.

– De a bátyja, Wertheimer, egy hazardőr. Egy korhely. Egy… pernahajder – mondta ki végre.

– Igaza van, gróf úr.

– Mi az, hogy igazam van? – csattant fel Ambrózy gróf. – Ha nem lett volna az a szerencsétlen ügy a maga nagyapjával, akkor a bátyja, ez a Lajos egymaga elég lenne ahhoz, hogy besározza a családja nevét.

Bólintottam, mert nem tehettem mást. A gróf még vissza is fogta magát, hiszen én ezeknél különb kifejezésekkel szoktam illetni Lajost. Csoda, hogy nem állították haditörvényszék elé, mert jobb napjain csak magára meg a családjára hozott szégyent, rosszabb napjain azonban a seregre is. Gyanítottam, hogy amennyiben nem került volna sor a fegyverletételre, Lajost hadbíróság elé állítják. Csak nagy vonalakban hallottam arról, hogy mit művelt Pesten, a bárokban, a titkos kártyabarlangokban a bacc-asztal mellett, az orfeumokban a lányokkal, meg a lovin a zsokékkal és a balekokkal, mialatt én a keleti fronton harcoltam, de ha csak a fele igaz a sok pletykának, hát a lefokozás lett volna a legkevesebb, amit megérdemel.

– Csakhogy az életemet rá merem bízni, uram – feleltem, majd megköszörültem a torkom, és hozzátettem: – És a családomét is. Bármikor. Lajos tudja, mi a kötelessége. Még ha nem is mutatja, de tudja.

– Mennyi idős a kisebbik fia? – kérdezte a gróf.

– Miklós most múlt másfél éves – feleltem. – Tizenhét novemberében született.

A gróf számolt magában, de megkönnyítettem a dolgát, nem mintha bármi köze lett volna akár a fiamhoz, akár a feleségemhez, akár az életünkhöz.

– Tizenhét elején egy könnyebb sebesülés végett Budapesten töltöttem három hetet.

– Hány kitüntetést kapott, Wertheimer?

Nem láttam, hogy ettől mennyivel lennék megbízhatóbb, hiszen mocskos gazemberek mellére is tűztek már plecsnit, miközben igazi hősök pusztultak el a kiégett, üszkös harctereken.

– Hármat, uram.

A gróf láthatóan feszélyezve érezte magát, én pedig úgy véltem, hogy mindent megtettem azért, hogy a megfelelő döntést hozza meg, ami annyira nem bizonyulhatott nehéznek. Vagy a korona nem ismert őrhelyét keressük meg, és próbálunk tenni valamit, amire a bolsevikok bizonyára számítanak és készülnek – ez volt a gróf elképzelése. Vagy ott csípjük el őket, ahová igyekeznek – ez volt az én elképzelésem, aminek lényege a meglepetés volt. Csak azért, mert számomra egyértelműnek, sőt gyermekien egyszerűnek tűnt a döntés, nem várhattam el, hogy a gróf is azonnal ugyanarra a végkövetkeztetésre jusson, amire én jutottam.

Ha a gróf nemet mondott volna, bevallom, fiam, nem tudom, mihez kezdek. Egyedül mégsem ostromolhattam meg egyik reggel az Országos Levéltárat, délben a Várpalotát, délután a Nemzeti Múzeumot, este meg a Nemzeti Bankot, hogy valamelyikben csak megtalálom a koronát. Erre az őrültségre egyedül a bátyám lett volna képes, feltéve, ha van annyira józan, hogy megtalálja a Budavári Palotát, és van valamennyi pénze konflisra, mert gyalog soha nem szeretett járni.

Felálltam, begomboltam a zakómat, és magára hagytam a grófot, mondván, valamit meg kell beszélnem anyáddal. A konyhában találtalak titeket. A bátyád építőkockákból emelt éppen várat, te meg azt a kis mozdonyt tologattad anyád lába alatt, amit Lajos hozott egy zavaros, lövöldözésbe torkollott, tiranai látogatásról.

– Mire készülnek? – kérdezte anyád, ahogy akkoriban napjában többször is.

– Fontos dologra, Micza.

– Mikor nem arra készülnek?

Szemébe néztem, aztán megvártam, amíg beletolod a mozdonyt a bátyád építőkockavárába, majd amikor kitört a zsivajgás az összedőlt vár miatt, visszamentem a dolgozómba.

Amint kinyitottam az ajtót, láttam, hogy a gróf döntésre jutott.

5.

– Egy feltétellel adhatom áldásomat a tervére – közölte a gróf, és olyan kevélyen ült a mély fotelban, mintha az ő dolgozószobája lett volna, nem az enyém. Akkoriban még abban sem lehettem biztos, hogy meddig lesz az enyém a dolgozóm, meddig lesz a miénk a lakásunk, mert a bolsevikok megállás nélkül rekvirálták az általuk túlzóan nagynak tartott burzsoá lakásokat és házakat. Anyádnak volt annyi esze és lélekjelenléte, hogy amikor októberben kikiáltották a köztársaságot, és valamelyik nemzeti tanács meghirdette először a ruha-, majd a lakásrekvirálási direktívát, egy percet sem késlekedett. Ti ketten a bátyáddal eleve egy szobán osztoztatok, de nekünk volt még egy nappalink és két hálószobánk. Anyád a nappalit berendezte dolgozószobának a solymári ház sufnijában lévő bútorokkal, amelyeket az apjától örökölt, a kisebbik hálószobát meg kiadta egy munkatársnőjének, egy Margit nevű egérkének, aki pont a rekvirálások miatt került utcára: főbérlője egyedül élt egy háromszobás lakásban a Terézvárosban, és az özvegyasszony mellé odaraktak egy hattagú munkáscsaládot. Mialatt a spanyolbetegséggel feküdtem, anyád a dolgozóban aludt egy régi kanapén – utána is gyakran ledőlt oda, már ha hagytátok.

– Természetesen – feleltem, és becsuktam magam mögött az ajtót. Hirtelen zápor csapott le a semmiből, pár pillanat múlva már csak az esőcseppek kopogását lehetett hallani, amely elnyomta az agitáció, az elszabadult konflisok és a kiszámíthatatlanul bugyborgó város zaját.

– Londonba én küldök valakit – közölte a gróf, és arcán azt a fajta megelégedettséget láttam, amely egynémely parancsnokom sajátja volt a fronton. Ők szoktak ennyire büszkék lenni magukra, amikor hirtelen eszükbe jut nekik is az, ami fél órája a század és az ezred minden tagjának eszébe jutott már – a lovakat is beleértve.

– Kire gondolt, uram? – kérdeztem, mert el sem tudtam képzelni, ki lehet az a gróf köreiből, aki nemcsak alkalmas a feladatra, hanem olyan pozícióban is van, hogy képes cselekedni.

– Azt majd idejében megtudja – mondta a gróf. – Idejében mindent megtud. A rendelkezésemre álló információk alapján a legvalószínűbb vásárló egy londoni kereskedő lesz a Bond utcában. És tervem is van arra, hogy miképpen akadályozzuk meg az üzlet nyélbe ütését.

Ravasz fény villant a gróf szemében, ami talán még magamagát is meglepte. Visszaültem a fotelba, és a lassan beálló félhomályban vártam, hogy a gróf folytassa.

Nem kellett sokat várnom, folytatta.

– Mi vesszük meg a koronát – közölte blazírt hangon Ambrózy gróf.

– Mármint a bolsevikoktól? – firtattam.

– Akár azoktól is. Tudjuk ennek az ócskásnak a nevét, az emberem elmegy hozzá, és a magyar állam nevében tesz egy ajánlatot, miszerint rendelkezésére bocsátjuk az anyagi fedezetet, amiért ő megvásárolja a koronát, mi pedig átvesszük tőle és biztonságba helyezzük, amíg a bolsevikok el nem takarodnak. – Elégedetten dőlt hátra, és az arcán azt a mosolyt láttam felvillanni, fiam, amit a te arcodon szoktam látni, amidőn belevezeted famozdonyodat a bátyád várába, vagy megint nyakon csíped azt a szerencsétlen macskát.

– Ez egy bátor terv – válaszoltam, noha tudtam, hogy a gróf csak közli, mit akar tenni, nem kér semmiféle jóváhagyást vagy véleményt tőlem.

– Az anyagi részét természetesen vállalom – folytatta a gróf. – Vannak sokan, akik hajlandóak áldozni, nem is keveset a korona megmentésére. És ha mégsem Londonban akarják eladni a koronát Kunék emberei, akkor azt majd maguk fogják megakadályozni.

– Hogyne. – Megint kigomboltam a zakómat. – Mit fizethet a kereskedő a koronáért? Mi az értéke? – kérdeztem, mert erről semmit sem tudtam. Azzal tisztában voltam, hogy mit jelent nekem, mit jelent sok millió honfitársamnak; tudtam, hogy sokunknak az életünknél is többet ér. De mi lehetett az az összeg, amelyet egy régiségkereskedő ajánlhatott érte?

– Nos – köszörülte meg a torkát a gróf. – A londoni kereskedő állítólag százezer frankot ajánlott érte.

– Ezt tudom, uram – feleltem. – De mi az értéke? Nem az ára, hanem az értéke?

– Vagy úgy – húzta fel az orrát a gróf, aztán előrecsúszott a fotelban, jobb kezét az asztalra tette, ujjait kinyújtotta, a balt pedig a zsebében tartotta. Rosszéletű lányok szoktak így ülni, olyanok, akikkel a bátyám múlatta az időt meg a pénzt. – Hogy mennyit ér a Szent Korona. Ezt akarja tudni, Wertheimer?

Vártam.

– Amikor 1867-ben megvizsgálták a koronát, felmérték, hogy milyen drágakövekből és színesfémekből áll. – A gróf elhallgatott. – A vizsgálat eredménye szerint harmincezer forint volt ezeknek az értéke összesen.

Ezen elcsodálkoztam.

– Az annyi, mint hatvanezer korona?

A gróf bólintott.

– Talán kicsivel több, azóta már eltelt pár évtized. Mondjuk, hogy kilencvenezer korona.

– Rongyos kilencvenezer korona? – ismételtem. – De hát annyiért alig lehet házat venni Hidegkúton.

– A kereskedő pedig hajlandó érte százezer frankot fizetni.

– Milyen nagylelkű tőle – jegyeztem meg, és nehezen tudtam leküzdeni a bennem horgadó felháborodást. Ki az a szélhámos, aki ennyiért akarja megvenni a drágaságot? Ám az igazán dühítő kérdés az volt, hogy ki az, aki ennyiért akarja eladni? Lehet ennyire gyűlölni a hazát? Hogy krajcárokért eladja lelketlen gyűjtőknek a magyar nemzet legféltettebb kincsét? Azt mindannyian tudtuk, akik józanul gondolkodtunk, hogy a bolsevikok igazi célja a pusztítás, de az meglepett, hogy ilyen vak és éjfekete gyűlölettel tekintenek hazájukra. Ezek az emberek mindenbe bele mertek vágni és a jövőre nem gondolva úgy tettek, mintha örökre rendezkednének be. Megváltoztattak és felforgattak mindent, fenekestül és keresztül-kasul. Elpusztítottak mindent, ami alkotmányt, jogrendet, szokásokat, társadalmi berendezkedést, gazdasági, pénzügyi és termelési rendet jelentett.

Kikísértem a grófot, aztán visszamentem a dolgozómba, és sokáig néztem a szürke esőt, mielőtt kimentem volna a konyhába. Sötét volt a szoba, nem volt kedvem lámpást gyújtani. Ugyanott álltam, ahol a gróf állt pár perce, és ugyanazt az esőt néztem, amit ő, és szabadjára engedtem a gondolataimat. Ez, ami itt végbemegy, ez nem forradalom. Nem lángot fúvó forradalmi táltosok ragadnak vörös harci szekeret, hanem szamarak huzigálnak egy rossz kordét.

A forradalom nemcsak az eszme és a mozgalom. Forradalom a forradalmi idők minden megnyilatkozása és hétköznapja is. Az a dologtalan nagyvárosi csirkefogó, aki most egy kirabolt trafikból szerzett szivarral a szájában, nyaksálját göbre kötve, tudja az isten, milyen vállalkozásra sétál, az éppúgy forradalom, mint az a sarkon álló rendőr, aki talán jobban fél most néhány ilyen csirkefogótól, mint feljebbvalóitól, mert ezeknek most mindent szabad. Hiszen a csirkefogótól függ csak, hogy nem hozzák-e bajba őt azzal, hogy fegyverhasználatra kényszerítik. Mert akármilyen jogosan használta is fegyverét adott esetben, nem számíthat arra, hogy feljebbvalói részéről védelemben részesüljön. Mert forradalom az is, hogy annak, aki rendet akar tartani, soha sincs igaza.

És idetartozik az a postáskisasszony, aki a leveleket felbontja, hogy valahova híreket adjon tovább és a lehallgatott telefonbeszélgetéseket ide vagy oda elárulja. Ide tartozik az az adjutáns, aki parancsnoka mellett bizalmi szolgálatban a tudomására jutott hivatali dolgokat közli a hozzá közel álló pártpolitikusokkal, a polgár, aki vészhíreket terjeszt, a tisztviselő, aki megalkuszik az eseményekkel, hogy a helyén maradhasson és részben kényelemből, részben, hogy polgári lelkiismeretét a jövőre megnyugtassa, csendben szabotál – és a generális, aki felajánlja tudását és kardját az új rendszernek, azzal nyugtatva meg lelkiismeretét, hogy most nem lehet mást csinálni. Végül betetőzi mindezt az uralkodó, aki felold hűségeskük alól, aki elmegy idegenbe, aki népeire bízza, milyen államformát akarnak, és aki nem tud királyi módra parancsolni, harcolni és ha kell, elesni.