Írta: Tracy Deonn

A mű eredeti címe: Legendborn #1

Fordította: Ladányi-Turóczi Csilla

Szerkesztő: Koós Patrícia

Nyelvi korrektorok: Fodor Zsuzsa, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Tracy Deonn

© Ladányi-Turóczi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Hillary Wilson, 2020

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 080 9 (epub), kiadói kód: MX-1685e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Édesanyámnak

ELŐSZÓ

A RENDŐRTISZT TESTE először elmosódik, majd újra élesebb lesz.

Nem nézek rá közvetlenül. Nem igazán tudok egy dologra koncentrálni ebben a szobában, de amikor mégis rápillantok, csillog az arca.

A jelvénye, a négyszögletes névtáblája, a nyakkendőtűje? Az összes fém apróság a mellkasán hullámzik és csillog, mint ezüst pénzérmék a szökőkút fenekén.

Semmi sem tűnik szilárdnak vele kapcsolatban. Semmi sem tűnik valóságosnak.

De nem is akarok belegondolni. Képtelen vagyok rá.

Különben is, minden túlviláginak tűnik, ha már három órája sírsz egyfolytában.

A rendőr és az ápolónő bevitt minket apámmal egy apró, mentazöld szobába. Most az asztal másik oldalán ülnek. Állításuk szerint épp „elmagyarázzák nekünk a helyzetet”. Nem tűnnek valódinak, de a „helyzet” sem tűnik annak, amit épp el akarnak magyarázni.

Nem anyám halála miatt sírok. Vagy magam miatt. Azért sírok, mert ezek az idegenek a kórházban – a nővér, az orvos, a rendőr – nem ismerik anyámat, mégis ők álltak a legközelebb hozzá, amikor meghalt. És amikor a szeretteid meghalnak, végig kell hallgatnod, ahogy idegenek ejtik ki a szájukon a legrosszabb rémálmodat.

– Nyolc körül találtuk meg a 70-es úton – mondja a rendőr.

Bekapcsol a légkondi. A kórházi kézmosófolyadék és a padlótisztító éles szagát fújja az arcunkba.

Hallgatom ezeket az embereket, akiket nem is ismerek, múlt időben beszélnek anyámról, aki világra hozott, és megteremtette a jelenemet. Múlt időbe teszik a szívemet – egész dobogó, vérző, szakadt szívemet –, és mindezt közvetlenül az orrom előtt művelik.

Ez erőszak.

Ezek az egyenruhás idegenek széttrancsíroznak a szavaikkal, de ők persze csak a munkájukat végzik. Nem kiabálhatok azokkal, akik csak a munkájukat végzik, ugye?

De szeretnék.

Apám egy műanyag, párnázott széken ül. A szék nyikorog, amikor előrehajol, hogy elolvassa az apró betűs bekezdéseket a papírokon. Honnan jött ez a sok papír? Kinek vannak papírjai anyám haláláról? Miért vannak készen, amikor én még egyáltalán nem állok készen?

Apám kérdéseket tesz fel, aláírja a nevét, pislog, lélegzik, bólint. Vajon hogy képes minderre? Anyám élete megállt. Nem kellene mindennek és mindenki életének megállnia?

A család autójában, egy szedánban ért véget az élete, a teste félig összegyűrődött a műszerfal alatt egy cserbenhagyásos gázolás után. Egyedül volt, amíg valami kedves, valószínűleg ijedt irgalmas szamaritánus meg nem látta a felborult autót az út szélén.

Vérvörös zsinór köti össze az utolsó szavakat, amelyeket anyámnak mondtam múlt éjjel, dühömben, egy másik februári éjszakával kapcsolatban. Azon az éjszakán a legjobb barátnőm, Alice és én együtt ültünk az emeletes házuk pincéjében, és úgy döntöttünk, hogy ha törik, ha szakad, bejutunk a University of North Carolina at Chapel Hill[1] előfelvételis programjára. Az okos középiskolások két év alatt főiskolai kreditpontokat és tapasztalatokat szerezhetnek a Carolinán, megtapasztalhatják a kollégiumi életet, és önállóvá válhatnak. Legalábbis ez állt a brosúrában.

Alice-nek és nekem, mivel kisebbségi lányok vagyunk, ez az előfelvételis program jelentette a kiutat az észak-karolinai kisvárosból, ahol élünk. Számunkra az előfelvételi egy nagyobb perspektívát jelentett, nagyobb tantermeket – és kalandot. Együtt töltöttük ki a jelentkezési lapot. Iskola után együtt masíroztunk be Bentonville postahivatalába. Együtt dobtuk be a borítékokat a ládába. Ha bejutnánk az EC-re, elhagyhatnánk a Bentonville-i Középiskolát, és egyetemi kollégiumba kerülnénk, négy órányira otthonról, távol a szüleinktől, akik olyan szorosan fogtak minket, hogy néha levegőhöz sem jutottunk.

Egy évtizeddel azelőtt, hogy megszülettem, anyám is oda járt egyetemre. Tudóspalánta volt. Évekig hallgattam a történeteit. Láttam a bekeretezett fotóit, amelyek bonyolult kémiai kísérleteket ábrázoltak: főzőpoharak és üvegpipetták között állt, és védőszemüveget viselt hosszúkás arcán. Az ő hibája volt, hogy elültette a fejemben a gondolatot. Legalábbis ezt mondogattam magamnak.

Tegnap érkeztek meg az értesítések. Alice szülei tudták, hogy pályázik. Ők annyira örültek, mintha őket vették volna fel a suliba.

Tudtam, hogy nálunk ez nem így megy majd; anyám háta mögött jelentkeztem, de biztos voltam benne, hogy amint bejutok, amint megkapom az értesítést, képes lesz túllépni azon, hogy a közelében tartson. Átadtam neki a Carolina vízjelével ellátott kék-fehér levélpapírt, rajta az értesítéssel, és úgy vigyorogtam, mintha valami trófea lenne.

Soha nem láttam még ennyire dühösnek.

Az agyam képtelen felfogni, hol ül éppen a testem. Az utolsó harminchat órát katalogizálja, és próbál rájönni, hogyan kerültünk ebbe a kórházi szobába.

Tegnap este: anya a bizalomról és a biztonságról üvöltözött, és arról, hogy nem kell annyira sietni a felnőtté válással.

Én meg az igazságtalanságról kiabáltam és arról, hogy ezt kiérdemeltem, és hogy muszáj kiszabadulnom ebből a porfészekből.

Ma reggel: még mindig füstölögtem, amikor felébredtem. Az ágyban fekve csendesen megfogadtam, hogy nem szólok hozzá egész nap. Jó érzés volt megfogadni.

Ma: semmi nem történt, normális kedd volt, kivéve, hogy számomra a „Később még megbeszéljük” egyfajta makacs fenyegetésnek tűnt.

Ma este: a nap végén anyám elindult a munkából hazafelé.

Aztán: egy autó.

A jelen: ez a halványzöld szoba és a fertőtlenítőszag, ami égeti a torkom, amikor belélegzem.

Az örökkévalóság: a „később még megbeszéljük” nem ugyanaz, mint a „soha többé nem beszélünk”.

A február szorítása bezárul körülöttem, mintha soha többé nem tudnék levegőt venni, de a rendőr még mindig beszél. Még mindig csillog és még mindig ragyog.

Az őt körülvevő levegő elevennek tűnik. Mintha varázslat itatná át.

De amikor az egész világ összeomlik, egy kis varázslat… nem jelent semmit.

HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

ELSŐ RÉSZ

A REND

1

EGY ELSŐÉVES SZALAD át előttünk a sötétben, és a szikláról a holdfényes éjszakába veti magát.

Kiáltására álmos madarak rebbennek fel. A hang visszhangzik az Eno Kőfejtővel határos sziklafalon. Zseblámpák követik a fiút, ahogy a karjával csapkod, a lábával rúg, aztán egy hatalmas csobbanással a vízbe csapódik. A fenti sziklafalnál harminc egyetemista éljenez és ujjong, örömük átszüremlik a fenyőfákon. Mint egy mozgó csillagkép, kúp alakú fénysugarak barangolnak a tó felszínén. Mindenki visszatartja a lélegzetét. Minden szem a fiú utána kutat.

Várnak. Aztán a fiú üvöltve töri át a vízfelszínt, a tömeg pedig felrobban.

A sziklaugrás a déli fehér fiúk szórakozásának tökéletes receptje: vidéki vakmerőség, zseblámpás elővigyázatosság és merészség. Nem tudok félrenézni. Minden egyes futás láttán egy centivel közelebb araszolok a peremhez. Minden ugrás láttán, ami a semmibe vezet, minden egyes lebegő pillanat alatt a zuhanás előtt, a mellkasomban vad vágyakozás parázslik fel.

Elnyomom a vágyat. Bezárom. Bedeszkázom.

– Szerencsés, hogy nem törte el az átkozott lábát – mormolja Alice lágy hangon.

Fintorogva kukucskál át a perem fölött, figyeli, ahogy a vigyorgó fiú megragadja a kiálló sziklát és a róla lógó indákat, hogy visszamásszon a sziklafalon. Alice egyenes, szénfekete haja a halántékához tapad. Az augusztus végi meleg és a pára miatt ragacsos a bőrünk. A hajamat magas kontyba kötöttem, ezért átnyújtom Alice-nek a csuklómról levett extra gumit. Szótlanul veszi el, és lófarokba köti a haját.

– Olvastam erről a kőbányáról az idevezető úton. Néhány évente megsérül itt pár gyerekek, a sziklára esnek vagy megfulladnak. Mi biztos, hogy nem ugrunk, és egyébként is későre jár. Mennünk kéne.

– Miért? Mert csípnek a rovarok? – csapok le egy apró, pislákoló zümmögésre a karja mellett.

Alice rám szegezi a tekintetét.

– Nagyon gyenge terelési kísérlet. Nem illik egy legjobb barátnőhöz. Ki vagy rúgva.

Alice szociológiát akar tanulni, aztán talán jogi szakra megy. Tízéves korunk óta vallat. Én csak a szemem forgatom.

– Gyerekkorunk óta vagy ötvenszer rúgtál már ki, mint a legjobb barátnődet, és állandóan visszaveszel. Ez a munka szar. A HR egy rémálom.

– És mégis folyton visszajössz. Ez a bizonyíték, még ha közvetett is, hogy valójában élvezed a melót.

Vállat vonok.

– A fizetés jó.

– Tudod, miért nem tetszik ez nekem.

Igen. Nem mintha azt terveztem volna, hogy megszegem a szabályokat az első, campuson töltött éjszakánkon, de vacsora után pont lehetőség nyílt rá, Charlotte Simpsonnak köszönhetően, akit a Bentonville Középiskolából ismertünk. Charlotte bekukkantott a kollégiumi szobánkba, mielőtt még befejeztük volna a kicsomagolást, majd követelte, hogy csatlakozzunk hozzá, mert este szórakozni megy. Két előfelvételis év után, Charlotte idén hivatalosan is beiratkozott a Carolina Egyetemre, és a jelek szerint valamikor útközben bulizós csaj vált belőle.

Napközben az Eno River State Park túrázásra, kempingezésre és kajakozásra való, de ha a kapuk bezárása után surransz be – mint az összes srác, aki itt lóg éppen –, az valószínűleg birtokháborításnak minősül. Nem olyasmi, amiben általában benne lennék, de Charlotte elmagyarázta, hogy a tanítás első napja előtti este különleges. Hagyomány, hogy néhány fiatal és végzős bulit rendez a kőbányában. Vagyis ez a hagyomány? Elsőéves hallgatók ugranak le a szikla széléről az ásványi anyagokban gazdag tóba, ami a bánya közepén található. A park Orange és Durham megyékben, az I-85-től északra fekszik, körülbelül huszonöt percre a Carolina campusától.

Charlotte hozott el minket a régi ezüst dzsipjén, Alice pedig mellettem, a hátsó ülésen kuporogva, egész végig a dolog szabályellenes jellegéről tartott kiselőadást.

Az ugró srác féktelen nevetése még a csobbanás előtt felér a sziklához. Nem emlékszem, mikor nevettem így utoljára.

– Nem tetszik, mert ezzel – kezdek drámai suttogásba – megszegjük a szabályokat?

Alice sötét szeme szikrázik a szemüvege mögött.

– Ha éjszaka rajtakapnak a campus területén kívül, az az EC-ből való automatikus kiutasítással jár.

– Várj csak, Hermione! Charlotte azt mondta, egy csomó diák csinálja ezt minden évben.

Egy másik ugró sprintel át az erdőn. Ő nagyobbat csobban. Éljenzés. Alice a többi diák felé bök.

– Azok ők. Mondd meg, te miért szeretnél itt lenni?

Mert nem vagyok képes csak ülni a szobánkban. Mert mióta anyám meghalt, létezik az énemnek egy része, ami törni-zúzni és sikoltani akar.

Megvonom a vállam.

– Mert hogyan is kezdhetnénk méltóbb módon a kalandunkat, mint egy kis lázadással?

Alice nem értékeli a humoromat.

– Valaki lázadást mondott? – Charlotte csizmája alatt levelek és fenyőtűk ropognak. Az éles hang kirí a tücskök búgása és a hangszórókból lüktető mély basszus dübörgéséből.

Megáll mellettem, és lerázza a válláról barna copfját.

– Ugrotok? Ez hagyomány – vigyorog. – Egyébként is vicces.

– Nem! – csúszik ki Alice száján. Charlotte valamit biztos lát az arcomon, mert a vigyora még szélesebbé válik, Alice pedig ezt mondja: – Bree…

– Nem egészségügyi pályára készülsz, Charlotte? – kérdezem. – Hogy lehetsz egyszerre ennyire okos és ilyen rossz hatással a környezetedre?

– Az egyetem már csak ilyen – vonja meg a vállát Charlotte. – Tele vagyunk okos figurákkal, akik rossz hatást gyakorolnak rád: a diákok felére legalábbis pont illik ez a leírás.

– Char? – hallatszik egy srác hangja az ágas-bogas magyalbokor mögül. Charlotte szélesen elmosolyodva fordul a magas, vörös hajú fiúhoz, aki épp felénk tart. Az egyik kezében piros műanyag poharat tart, a másikban zseblámpát.

– Szia, Maci! – dorombolja Charlotte, és kuncogva megcsókolja a srácot.

– Char? – szólok oda a grimaszoló Alice-nek.

Amikor a szerelmesek végre szétválnak, Charlotte integetve hív oda bennünket.

– Maci, a srácok földijeim, előfelvételisek. Bree és Alice. – Úgy csimpaszkodik a fiú karjába, mint egy koala. – Ő a pasim, csajok. Evan Cooper.

Evan elég sokáig bámul minket. Vajon mit gondol rólunk?

Alice tajvani-amerikai, alacsony és vékony, éber tekintettel és félig-meddig állandó vigyorral az arcán. Mindig úgy öltözködik, hogy „biztos, ami biztos” jó benyomást keltsen, és ma estére sötét farmert és pöttyös blúzt választott Peter Pan-gallérral. Mialatt Evan figyeli, megigazítja kerek szemüvegét, és félénken integet.

Én 175 cm vagyok – szerintem elég nyúlánk ahhoz, hogy egyetemistának nézzenek –, és fekete a bőröm. Anyám magas arccsontját és domborulatait, valamint apám telt ajkát örököltem. Régi farmert és pólót viselek. Nem vagyok félénk fajta.

Evan tágra nyitja a szemét, ahogy megnéz magának.

– Te vagy az a lány, akinek meghalt az édesanyja, igaz? Bree Matthews?

Ahogy a fájdalom szétfut bennem, azonnal falakat húzok magam köré. A halál alternatív univerzumot hozott létre, de három hónappal a történések után már megvannak az eszközeim arra, hogy ezt kezelni tudjam.

Charlotte Evan oldalába döfi a könyökét, a szeme villámokat szór.

– Mi van? – emeli fel a kezét a srác.

– Miért kellett ezt mondanod?

– Sajnálom… – kezdi Evan, de Charlotte leinti, tekintetében bocsánatkérés ül.

A falaim kétféleképpen működnek: elrejtik mindazt, amit el kell rejtenem, és segítenek abban, hogy olyasmit mutassak, amit mutatnom kell. Különösen akkor hasznos, ha az emberek olyasmiket mondanak, mint Őszinte részvétem. Lelki szemeim előtt a fal már meg is vastagodott. Erősebb, mint a fa, a vas, az acél. Annak kell lennie, mert tudom, mi következik: Charlotte és Evan mindjárt arról kezdenek hadoválni, mint mindenki más, amikor rájön, hogy éppen azzal a lánnyal beszélget, akinek meghalt az édesanyja.

Olyan, mint a gyászoló emberek vigasztalására kitalált bingó, kivéve, hogy ha az összes négyzetbe kerül valamilyen szám, akkor ebben a menetben mindenki veszít.

Charlotte felélénkül. Na tessék, már kezdi is…

– Hogy bírod ezt az egészet? Tehetek érted valamit?

Dupla találat.

Melyek lennének a valódi válaszok erre a két kérdésre? Az igazi válaszok? Szarul viselem vagy Nem. Ehelyett azt mondom:

– Minden oké.

Senki sem akarja hallani az igazságot. Az Őszinte részvétem-féle népség csak jól akarja érezni magát, ezért teszik fel ezeket az obligát kérdéseket. Pocsék egy játék.

– El sem tudom képzelni – mormolja Charlotte, és máris újabb mezőt ikszelt be a bingótáblán. El tudnák ők képzelni, csak nem akarják. Léteznek olyan igazságok, amelyekre csak a tragédiák taníthatnak meg bennünket. Az első, amit megtanultam, hogy amikor az emberek nyugtázzák a fájdalmadat, azt akarják, hogy a fájdalmad is nyugtázza őket. Valós időben kell ezt megtapasztalniuk, különben nem játszottad el a rád osztott szerepet.

Charlotte kék szeme mohón lesi, mikor csordul ki egy könnycsepp, mikor kezd el remegni az alsó ajkam, de a falam szilárdan áll, úgyhogy egyiket sem fogja megkapni. Evan lelkes tekintete a bánat és a szenvedés jeleire vadászik, de amikor felszegem az állam, és ránézek, elfordul tőlem.

Jó.

– Őszinte részvétem a veszteség miatt.

Basszus!

Azokkal a szavakkal, amelyeket a legjobban gyűlölök, Evan megüti a főnyereményt.

Ami a veszteséget illeti: akkor veszítünk el valamit, ha kihagy az agyunk. Aztán megtaláljuk, amit elveszítettünk. De az anyám nem egyszerűen elveszett. Ő meghalt.

Régi Bree is meghalt, noha úgy teszek, mintha ez nem így lenne.

Új Bree az anyám halála utáni napon jött létre. Aznap este lefeküdtem aludni, és amikor felébredtem, hirtelen ő volt ott. Új Bree vett részt a temetésen. Új Bree volt ott, amikor a szomszédok bekopogtak az ajtón, hogy együttérzést és rakott brokkolit hozzanak. Új Bree volt ott, amikor a gyászolók végül hazamentek. Annak ellenére, hogy csak homályos részleteket tudok felidézni a kórházból – ami apám furcsán erkölcscsősz, gyászról szóló könyve alapján a traumára visszavezethető memóriavesztésnek köszönhető –, Új Bree ott volt. Ő az a nem kívánt szuvenír, amellyel a halál ajándékozott meg.

Lelki szemeim előtt Új Bree majdnem ugyanúgy néz ki, mint én. Magas, sportos, a bőre melegbarna, a válla szélesebb, mint az ideális lenne. De míg korábban sötét hajam a fejem tetején mindig kontyba kötöttem, Új Bree szabadon hordja az üstökét, ami úgy néz ki, mint valami élő tölgyfa lombkoronája. Míg az én szemem barna, az övé sötét okkersárga, bíbor és a kemencében olvadt vas obszidiánja, mert Új Bree állandóan robbanás közeli állapotban van. A legrosszabb az éjszaka, amikor ez a lény belülről tapad a bőrömre, és a fájdalom elviselhetetlen. Együtt suttogunk, hogy Sajnálom, anya. Minden az én hibám. A mellkasomban él és lélegzik, egy szívdobbanással a saját életem és lélegzetem mögött, mint egy dühös visszhang.

Minden energiámra szükségem van ahhoz, hogy ne engedjem szabadjára.

Alice nem tud Új Breeről. Senki sem tud. Még az apám sem. Különösen apám nem tudhat róla.

Alice megköszörüli a torkát, és a hang hullámként törik meg a gondolataimban.

Mennyi ideig jártam egészen máshol? Egy percig? Kettőig? A három emberre összpontosítok. Az arcomon nem látszik semmi, felhúztam a falat. Evant idegessé teszi a csend, és kiböki:

– Egyébként a hajad eszméletlen vagány!

Tudom anélkül is, hogy ellenőrizném: a kontyomból kiugró fürtök szétállnak, az ég felé nyújtóznak a párás éjszakai levegőben. Dühbe gurulok, mert a hangneméből ítélve ez igazából nem bók, hanem egyfajta rácsodálkozás, hogy hú, de vicces a hajad, és ebben az a vicces furcsaság, hogy fekete vagyok, és a hajam is egy fekete nő haja. Nagyszerű!

Alice együttérző pillantást vet rám, amit Evan egyáltalán nem vesz észre, mert… mert csak.

– Azt hiszem, végeztünk. Mehetünk?

Charlotte elfintorodik.

– Már csak fél óra, ígérem. Meg akarom nézni a bulit.

– Igen! Gyertek, nézzétek meg, milyen gyorsan le tudok hajtani egy PBR sört! – karolja át Evan a barátnőjét, és olyan gyorsan távozik vele, hogy tiltakozni sincs időnk.

Alice morog valamit az orra alatt, aztán utánuk indul, nagyokat lép a fák alatt magasra nőtt gyomnövények között. Többnyire őszi pánikfű és martilapu van itt. Anya „boszorkányfűnek” és „lófűnek” nevezte ezeket, amikor még életben volt és növényekről mesélt.

Alice már majdnem eléri a fák vonalát, amikor rájön, hogy nem követem.

– Nem jössz?

– Egy pillanat, mindjárt. Még meg akarok nézni néhány ugrást. – Hüvelykujjammal a vállam mögé mutatok.

Alice visszatrappol hozzám.

– Akkor én is itt maradok.

– Nem szükséges. Menj csak.

Alaposan megnéz magának, valószínűleg azt mérlegeli, higgyen-e nekem, vagy még erősködjön.

– Csak nézni akarod, de nem ugrasz, ugye?

– Csak nézem, és nem fogok ugrani.

– Matty!

A Matty a gyermekkori becenevem, a vezetéknevem rövidítése, de attól, hogy így hív, elfacsarodik a szívem. Az utóbbi időben mindig ilyen hatással vannak rám a régi emlékek, még azok is, amelyek egyébként nem is róla szólnak, és ki nem állhatom ezt az egészet. A látásom elhomályosul, könnybe lábad a szemem, pislognom kell, hogy ismét élesen lássam Alice sápadt arcát és a szemüvegét, amely állandóan lecsúszik az orra hegyére.

– Én… Tudom, hogy nem így képzeltük. Mármint azt, hogy milyen lesz a Carolinán. De… Azt hiszem, anyukád is elfogadta volna. Előbb-utóbb.

Magam elé meredek, próbálom kivenni a dolgokat, már amennyire a holdfény engedi. A tó túloldalán a fák fekete szegélyt képeznek a kőfejtő és a sötét ég között.

– Soha nem fogjuk megtudni.

– De…

– Mindig van egy de.

Megkeményedik a hangja.

– De ha itt lenne, nem hinném, hogy azt akarná… hogy…

– Mit?

– Hogy más emberré válj.

Belerúgok egy kavicsba.

– Hagyj magamra egy kicsit! Élvezd a partit! Nemsokára én is megyek.

Úgy néz rám, mintha a hangulatomat méricskélné.

– Utálom a kis partikat. Az embernek folyamatosan erőlködnie kell rajtuk.

Hunyorgok, a szavak ismerősen csengenek, de honnan?

– Te… te most Jane Austennel dobálózol?

Sötét szeme csillog.

– Ki is itt a bölcsész kocka? Aki feldobja a labdát vagy aki lecsapja?

– Várj csak! – Vidáman csóválom a fejem. – Ez meg a Csillagok háborújából van?

– Ne már… – vigyorog. – Egy új remény.

– Jöttök? – Charlotte testetlen hangja úgy hasít az erdőbe, mint valami nyíl. Alice szemében még mindig látszik egy csipetnyi aggodalom, de megszorítja a kezem, mielőtt elindul.

Miután már nem hallom a cipője susogását az aljnövényzetben, fellélegzem. Előveszem a telefonom.

Hé, kölyök, te és Alice már berendezkedtetek?

A második sms tizenöt perccel később érkezett meg.

Tudom, hogy te vagy a mi bátor Breenk, aki készen áll arra, hogy lelépjen Bentonville-ből, de ne feledkezz meg rólunk, itthoni kisemberekről. Tedd büszkévé anyukádat! Hívj fel, ha tudsz! Szeretettel, Apa.

Visszateszem a telefonom a zsebembe.

Készen álltam arra, hogy lelépjek Bentonville-ből, de ez nem bátorság. Először otthon akartam maradni. A történtek után az tűnt volna helyesnek. De azok a hónapok, amelyeket apámmal töltöttem egy fedél alatt, elviselhetetlenné tették a szégyenemet. Mindketten ugyanaz az embert gyászoltuk, de az ő bánata merőben különbözött az enyémtől. Olyanok voltunk, mint fizikaórán a mágnesek: akármennyire is próbáljuk összenyomni az azonos pólusokat, azok nem engednek. Nem vagyok képes megérinteni apám bánatát. Nem is igazán akarom. Így végül eljöttem Bentonville-ből, mert nem mertem ott maradni.

A szikla mentén haladok, távol a tömegtől: a kőbánya tőlem balra van.

A nedves talaj- és fenyőillat minden lépésemnél felkavarodik. Ha elég mélyen veszem a levegőt, a csiszolt kő ásványos szaga tölti meg a torkomat. Egy lépéssel arrébb már nincs talaj a lábam alatt, elém tárul a tó teljes szélességében, vize visszatükrözi az eget, a csillagokat és az éjszakában rejlő lehetőségeket.

Innen már látom, hogyan vitték véghez mutatványukat az ugrók: bármi is hasította ki a földet és a sziklákat a kőbánya kialakításához, harminc fokos szögben ásott. Az ugróknak ahhoz, hogy tökéletes alakítást nyújtsanak, gyorsan kell futniuk, és messzire kell ugraniuk. Nem habozhatnak egy pillanatig sem.

Elképzelem magam rohanás közben, úgy futok, mintha el akarnám érni a holdat. Mintha hátrahagyhatnám a haragot, a szégyent és a pletykát. Szinte érzem a finom égést az izmaimban, az édes és erős rohanást az ereimben, ahogy átvitorlázom a sziklák felett, át az ürességbe. Hirtelen Új Bree kavargó szikrája lövell ki a zsigereimből, mint egy lángoló inda. De ezúttal nem lökdösöm el magamtól. Kibontakozik a bordáim mögött, forró nyomása olyan erős, hogy úgy érzem, mindjárt felrobbanok.

Lényem egyik fele fel is akar robbanni.

– A helyedben nem tenném – riaszt meg a hátam mögül érkező fanyar hang. Néhány, a lombkoronában rejtőző madár is szárnyra kap tőle.

Nem hallottam, hogy bárki közeledne az aljnövényzeten keresztül, mégis ott áll egy magas, sötét hajú srác: lazán egy fa törzsének dől, mintha egész idő alatt ott lett volna. Két karja összefűzve a mellkasa előtt, és fekete katonai csizmába bújtatott lábai bokánál keresztezik egymást. Az arckifejezése azt sugallja, hogy még a lenézéshez is lusta: mintha még arra sem lenne képes, hogy összegyűjtsön belőle egy tisztességes adagot.

– Bocsáss meg, hogy félbeszakítottalak! Úgy tűnt, mintha le akarnál ugrani a szikláról. Egyedül. A sötétben – hangsúlyozza.

A srác elképesztően gyönyörű. Az arca arisztokratikus és szögletes, arccsontja magasan ül, a bőre sápadt. A teste többi része mintha az árnyékból születne meg éppen: fekete a kabátja, a nadrágja, és hullámos haja is éjsötét: egy tincs a homlokába lóg. Még a fülhallgatója is fekete, egy-egy hajtincsét pedig a fülé mögé tűrte. Nem lehet több, mint tizennyolc, a vonásai alapján mégsem tűnik olyan fiatalnak – talán az álla íve vagy az orra vonala miatt. Esetleg azért, mert túl rezignált.

A fiú, aki egyszerre tűnik fiatalnak és öregnek, csak egy pillanatig hagyja, hogy tanulmányozzam, aztán sárgásbarna szemében kihívás villan. Amikor a tekintetünk találkozik, szúró sokk fut végig rajtam, tetőtől talpig: meglep a félelem. Nyelek egyet, elfordulok tőle.

– Képes lennék megcsinálni azt az ugrást.

Felhorkan.

– A sziklaugrás ostobaság.

– Téged meg ki kérdezett?

Meglehetősen önfejű vagyok, és ha más önfejű emberekkel találkozom, ez csak rosszabb. Márpedig ez a srác egyértelműen az a fajta.

Teszek egy lépést, így a jobbjára kerülök. Olyan gyorsan nyúl felém, mint valami macska, én azonban kicselezem, mielőtt el tudna kapni. Felhúzza a szemöldökét, megrándul a szája széle.

– Még sosem láttalak itt korábban. Új vagy?

– Én most lelépek innen. – Megfordulok, de a srác két pillanat múlva csatlakozik hozzám.

– Tudod, ki vagyok?

– Nem.

– Selwyn Kane.

A tekintetétől apró, láthatatlan elektromos szikrák táncolnak az arcomon. Hátrahőkölök, és felemelem a kezem: úgy tartom magam elé, mint egy pajzsot. Túl forró, túl erős ujjai ráfonódnak a csuklómra. Bizsergés fut végig a karomon, egészen a könyökömig.

– Miért takartad el az arcod?

Erre nincs válaszom. Magamnak se tudom megmondani. Megpróbálom kiszabadítani a kezemet, de vasmarokkal szorít.

– Engedj el!

Selwyn szeme kissé elkerekedik, aztán megint összeszűkül: nincs hozzászokva, hogy kiabáljanak vele.

– Érzel valamit, amikor rád nézek?

– Mi van? – Megrántom a kezem, de továbbra is szorítja a csuklómat. – Nem.

– Ne hazudj!

– Nem hazudok.

– Nyughass már! – parancsol rám.

Felháborodás lángol fel a mellkasomban, de szokatlan tekintete az arcomra szegeződik. A harag azonnal el is hal.

– Furcsa. Azt gondoltam…

Hirtelen kiáltások törik meg az éjszakát, de ezúttal nem a szikláról ugráló fiataloktól származnak. Mindketten az erdő felé fordulunk: a bulit azon túl, egy tisztáson rendezték. A kiabálás folytatódik, de nem olyan boldog, becsípett fajtának tűnik…

Valami halkan felmordul a fülem mellett. Összerándulok, amikor rájövök, hogy a hang a parancsolgató sráctól ered, akinek az ujjai még mindig a csuklómat szorítják. Ahogy a fák felé bámul, a szája elégedett mosolyra görbül, felfedve két szemfogát, amelyek majdnem az alsó ajkáig érnek.

– Megvagy.

– Ki van meg? – kérdezem.

Selwyn megijed, mintha teljesen elfelejtette volna, hogy ott vagyok, aztán egy frusztrált nyögéssel elenged. Elindul, néma árnyékként veti be magát az erdőbe, a fák közé. Eltűnik a szemem elől, mielőtt még megnyikkanhatnék.

A buliból, tőlem balról ekkor döbbent sikoly száll fel. Közben jobb oldalt a sziklaugrók is kiabálni kezdenek: most ők is a tisztás felé futnak. Nekem pedig megfagy a vér az ereimben.

Alice.

A szívem úgy dobog, hogy majd’ kiugrik a helyéből. Selwyn nyomába eredek, de amint a fák közé érek, a sötétben alig látom, hová lépek. Három lépést teszek meg mindössze, máris megbotlom, és belezuhanok egy szederbokorba. Az ágak megkarmolják a tenyeremet és a karomat. Remegve szívom be a levegőt. Várom, hogy a szemem alkalmazkodjon a sötétséghez. Felállok. Az egyetemisták üvöltését hallgatom. Azután az ereimben lüktető adrenalinnak köszönhetően fél mérföldet megteszek a helyes irányba. Gyorsan, de óvatosan haladok. Vajon hogy a fenébe volt képes Selwyn olyan gyorsan mozogni az erdőben zseblámpa nélkül?

Mire a tisztásra érek, a buli már káoszba torkollott. Diákok tülekednek mindenfelé, hogy minél gyorsabban leérjenek a hosszú, keskeny ösvény végére, ahol egy kavicsos területen a parkoló autók állnak. A fák mögött felberregnek a kocsik motorjai, egyik a másik után.

Két srác küzd, hogy felemelje a hordókat a teherautó platójára, miközben egy kisebbfajta tömeg azzal próbál „segíteni” nekik, hogy egyenest a csapokból isznak. A tűz mellett egy húszfős csapat szurkol: ki a Solo poharát, ki a mobilját emeli a magasba. Bármi vagy bárki is legyen, amit néznek, az biztos nem Alice. Ő nyilván ugyanúgy engem keres, mint ahogy én őt. Előveszem a telefonomat, de nincsenek se nem fogadott hívások, se üzenetek. Biztos ki van borulva.

– Alice!

Végigpásztázom a tömeget. Charlotte copfját és pólóját, Evan vörös haját keresem, de nincsenek sehol. Egy majdnem csupasz, csuromvizes diáklány tűnik fel mellettem.

– Alice Chen!

A tábortűz füstje sűrűn gomolyog a levegőben; alig látok valamit. Izzadok, kavargó testek között haladok előre, Alice nevét kiabálom.

Egy magas, szőke lány fintorog, amikor szinte belemászom az arcába, de én csak rámosolygok.

Gyönyörű, ahogy egy jól karbantartott tőr: éles, fényes és szögletes. Egy kicsit prűd. Alice zsánere. A fenébe, hol lehet?

– Mindenki kifelé, mielőtt valaki kihívja a zsarukat! – kiabál a lány.

A zsarukat?

Pont akkor pillantok fel, amikor a Solo poharakat szorongatók köre szétválik. Csak egy másodpercbe telik, de már látom, miért kezdtek korábban sikoltozni, és miért kerül szóba, hogy valaki kihívja a zsarukat: verekedés tört ki. Elég csúnya verekedés. Négy részeg, hatalmas termetű srác hempereg és fetreng a földön egy rakáson. Valószínűleg futballjátékosok az előszezonból, tele adrenalinnal, sörrel és ki tudja, még mi mással. Az egyik óriás a társa pólóját markolja: annyira széthúzta már az anyagot, hogy mindjárt szétszakad. A harmadik talpon van, és épp lendületet vesz, hogy hasba rúgja a negyedik fiút. Olyan, mintha gladiátorok harcát néznénk, csak páncél helyett izomrétegek borítják őket, a nyakuk olyan vastag, mint a combom, fegyverek helyett hatalmas, szezonnyertes, grapefruit nagyságú ökleikkel hadonásznak. Annyi füstöt és port szórnak a levegőbe, hogy alig veszem észre, de a fejük felett fény villódzik és valami mozog.

Mi a fene?

Ott! Már megint ott van. A fiúk felett, a levegőben valami csillog és táncol. Egy zöldes-ezüstös valami, ami lebeg, lemerül és átlátszó, mint egy hologram.

Megpendül bennem egy emlék húrja. A fény csillogása, maga az érzés: elakad a lélegzetem.

Láttam már ilyet, de nem emlékszem, hol…

Lihegve fordulok a mellettem álló diákhoz, egy nagy szemű fiúhoz Tar Heels pólóban.

– Látod azt?

– Úgy érted, azt, hogy a seggfejek a nagy semmiért harcolnak? – Megkocogtatja a telefonját. – Ja, mit gondolsz, miért videózom őket?

– Nem rájuk értettem, hanem a fényre. – A villódzásra mutatok. – Ott!

A fiú végigpásztázza a levegőt; aztán elkomorul az arckifejezése.

– Szívtál valamit?

– Gyerünk már! – A szőke lány áttolakszik a nézők körén, és csípőre tett kézzel megáll a harcosok és a tömeg közt. – Most már mindenki tűnjön innen!

A mellettem álló fiú integetni kezd.

– Menj arrébb, Tor, eltakarod a lényeget!

Tor a szemét forgatja.

– Neked is el kell menned innen, Dustin!

Gonosz pillantása a legtöbb bámészkodót megfutamítja.

De az a valami még mindig ott van a szőke lány feje felett. A szívem vadul zakatol, miközben újra szemügyre veszem azt a valamit. Vagy senki más nem vette észre az ezüstös masszát, ami a fiúk feje felett csapkod, vagy senki más nem látja. Hideg rettegés kúszik a gyomromba.

A gyász furcsa dolgokat tesz az ember elméjével. Ezzel tisztában vagyok. Egy reggel, pár héttel anya halála után, apám azt mondta, hogy főtt sajtos kukoricadara illatát érzi a tűzhely felől – a sajtos kukoricadara a kedvencem és anya specialitása volt.

Egyszer meg én hallottam, amikor kijöttem a szobámból, hogy anya a folyosón dúdolgat. Ez olyan hétköznapi és egyszerű volt, olyan rendszeres apróság, hogy egy pillanatra úgy tűnt, mintha az előző hetek csak egy rémálom részei lettek volna, és most ébredtem volna fel arra, hogy életben van. A halál gyorsabban mozog, mint az agyunk.

Kilélegzem az emlékeket, és szorosan becsukom a szemem, majd újra kinyitom. Senki más nem látja ezt, azt hiszem. Még egyszer végigpásztázom a csoportot. Senki…

Kivéve azt, aki a tűz túloldalán, két tölgyfa között rejtőzik.

Selwyn Kane.

Felfelé néz, az arckifejezése számító. Bosszús. Éles szeme a hol ott van, hol nincs ott alakot figyeli. Hosszú ujjai rángatóznak, a rajtuk lévő ezüstgyűrűk villognak az árnyékban. Aztán minden előzmény nélkül, a kavargó füstön keresztül és a hullámzó tábortűz felett, Selwyn tekintete az enyémbe fúródik. Felsóhajt. Valójában felsóhajt, mintha most, hogy a hologram lény itt van, untatnám. A sértés áthatol a félelmemen. Még mindig a szemembe néz, az álla megrándul, és valami gonosz, láthatatlan elektromosság tekeredik rá a testemre, mint valami kötél. Hátraránt: távolabb a sráctól és attól a valamitől. Olyan erősen és olyan gyorsan húz, hogy majdnem elesem. Selwyn szája mozog, de nem hallom, mit mond. Próbálok ellenállni, de a kötél nem enged, feszítő fájdalom bomlik ki a testemben, mely egyetlen dolgot üzen:

Menj innen!

A szó úgy materializálódik az agyamban, mintha a saját ötletem lenne, amelyet egyszerűen elfelejtettem.

A parancs a szemem mögött ég, és úgy visszhangzik, mint egy csengőszó, mélyen a mellkasomban, lassan már semmi mást nem hallok, csak ezt. Szédítő illatok tolakodnak be a számba és az orromba – egy kis füst és fahéj. Az érzés, hogy muszáj elindulnom, betölti a világom, amíg annyira el nem telek vele, hogy lecsukódik a szemhéjam.

Amikor újra kinyitom a szemem, már meg is fordultam: a parkoló felé nézek. A következő pillanatban elindulok.

2

MENJ EL! MOST!

Elindulok. Most.

Így tűnik helyesnek. Jónak. A lehető legjobbnak.

Mellettem Dustin gyalogol.

– Mennem kell.

Megrázza a fejét, mint aki nem érti, miért nem ment el korábban a buliról. Azon kapom magam, hogy egyetértően bólogatok. Tor azt mondta, hogy menjünk el, és azt kell tennünk, amit mond. Már a kavicsos úton járunk, a parkoló csak néhány perc séta a fák között.

Megbotlom egy ágban, egy fa törzsének támaszkodom, mielőtt elesnék: rücskös fenyőkéregre tapasztom a tenyerem. A szúró fájdalom, ami beledöf a már amúgy is sebes tenyerembe, áthatol a Távozz és a Most fűszerén. Mindkét szó szétfoszlik bennem. Ahelyett, hogy súlyként nehezedne rám, a parancs szúnyogként röpköd a koponyám körül.

Dustin már rég otthagyott.

Addig szívom magamba a levegőt, amíg a gondolataimat újra a sajátomnak érzem, amíg eléggé a testemben vagyok ahhoz, hogy érezzem a hátamra és a mellkasomra tapadó, izzadságtól nedves pamutpólót.

Emlékek emelkednek fel, mint buborékok az olajban, lassan és lomhán, míg végül felrobbannak, és megindul a színes filmvetítés.

Selwyn. Unott arckifejezése. A szája mozgott, a szavai mint a hideg szél, elsöpörték az én szándékomat, hogy maradjak, és a helyére az ő távozásra késztető parancsát ültették. Az akarata körbetekerte a repülő valamiről szóló emlékemet, és porrá meg töredezett képek halmazává őrölte, majd ezt a halmazt valami újjá rendezte: a tábortűz felett egy jelentéktelen üres térré, ahol nem volt semmi.

De az új emlék nem tűnik valódinak; ez egy vékony, gyenge réteg, amelyet ezüstös füstből hoztak létre, alatta pedig látható a konkrét igazság.

Mindkettőnknek hamis emlékeket adott, de most már emlékszem az igazságra.

– Lehetetlen…

Egy hang szólal meg, mire bevetem magam egy fa mögé.

– Csak ez a négy van. A többi eljutott a parkolóig.

Tor az, a szőke lány, aki mindenkivel kiabált.

– Csinálhatjuk gyorsan? Randim van Sarah-val. Iszunk egyet a Tap Railnél.

– Sarah meg fogja érteni, ha késel egy kicsit – válaszolja Selwyn. – Ez itt majdnem testet öltött. A biztonság kedvéért ki kellett törölnöm az utolsó két kölyök emlékeit.

Visszafojtom a zihálásomat. Mindketten a tisztáson állnak, húsz méterre.

Bármit is csinálnak, együtt dolgoznak. A fák között pont rálátok Torra és Selwynre, a tábortűz körül köröznek és felfelé néznek. A sötétzöld alakzat is ott van az égen, még mindig villog. A négy részeg futballista biztosan teljesen be van állva, mert csak most térnek magukhoz. Felülnek, a mellkasuk hullámzik, arcuk véres, zavartnak néznek ki. Az egyik megpróbál felállni, de Selwyn egy szempillantás alatt ott terem mellette. A keze úgy csap le a srác vállára, mint egy üllő, olyan erősen és gyorsan kényszeríti térde a jóval nagyobb fiút, hogy hallom, ahogy a térde a földhöz csapódik. A fiú felüvölt a fájdalomtól, előrebukik, miközben én elnyomom a saját sikolyom.

– Haver! – kiabálja egy másik fiú.

– Fogd be! – rivall rá Selwyn. A sebesült srác küzd a szorításában, de Selwyn erőfeszítés nélkül tartja lent, anélkül, hogy akár ránézne. A tekintete folyamatosan a fejük felett villódzó valamit figyeli. Több fájdalmas lélegzetvétel után a fiú tompa nyögést ad ki magából.

– Ti, hárman, gyertek ti is ide!

A másik három fiú néma kétellyel néz össze.

– Most! – üvölti el magát Selwyn, és azok négykézláb mászva csatlakoznak sérült barátjukhoz.

Abban a pillanatban rájövök, hogy van választásom. Megkereshetem Alice-t és Charlotte-ot.

Alice betegre aggódhatja magát. Elmehetek, ahogy Selwyn parancsolta. Fel tudom húzni a falakat magam körül, bármi is történik itt ezekkel a srácokkal, akiket nem is ismerek, akik egy olyan iskolába járnak, amelyet éppen csak elkezdtem. El tudom nyomni a kíváncsiságomat, mint Új Breet is. Mint ahogy a bánatomat is elrejtettem. Vagy maradhatok. Ha ez nem csak a gyász alkotta trükk, akkor mégis mi? Verejték folyik a homlokomon, csípi a szemem. Az ajkamba harapok, a lehetőségeimet mérlegelem.

– Amint eltüntetem őket az útból, a dolog is el fog tűnni – hallom meg Selwyn figyelmeztetését.

– Nem mondod? – morogja Tor szárazon.

– Hagyd későbbre a pampogást. Most csak vadássz!

Vadászat? Felgyorsul a lélegzetem.

– Fazék, vízforraló, fekete… – fújja Tor, és átnyúl a válla felett valamiért…

Nem látom, mi az.

Amikor ezüst füst jelenik meg a semmiből, már nem választhatok. Mint egy élőlény, úgy vonaglik és tekereg Selwyn körül, körbeöleli a karját és a mellkasát, elmossa a testét. Borostyán szeme csillog, tényleg csillog – mint két kicsi nap –, és sötét tincseinek a vége felkunkorodik. Kék és fehér lángok tűnnek fel rajtuk. Szabad kezének ujjai meghajlanak és eltorzulnak, mintha magát a levegőt húznák és kavarnák. Lehetetlen, de most félelmetesebbnek és egyben szebbnek is látom, mint korábban.

Az ezüst füst körülveszi a fiúkat. Még csak nem is pislognak – mert nem látják. De én igen. Ahogy Selwyn és Tor is.

Amikor Tor visszalép, végre meglátom, mit tart a kezében: egy sötét, íves fémrudat. Csettint egyet, és a rúd íjjá görbül. Egy istenverte íjjá.

A fegyver láttán a focisták felkiáltanak, és elfarolnak a közeléből, mint a rákok.

Tor rájuk sem hederít. A rúd egyik végéből kihúzza az ezüst íjhúrt. Gyakorlott ujjakkal feszíti ki az íjat. Kipróbálja, mennyire rugalmas. A lány, akit korábban fontoskodónak neveztem, előhúz egy nyilat a lapockái között rejtőző tegezből, és anélkül, hogy odanézne, az idegre illeszti. Mély levegőt vesz, és egy erőteljes mozdulattal felajzza az íjat, a nyílvessző végét pedig a füléig húzza.

Az egyik játékos remegő ujjal rámutat.

– Mi ez?

– Hová akarod? – Tor úgy kérdi, mintha a fiú meg sem szólalt volna. Csak úgy feszülnek az izmok a bicepszén és az alkarján.

Selwyn hátrahajtja a fejét, végigméri a lényt.

– A szárnyába.

Tor céloz; a húr megfeszül.

– Add meg a jelet!

Csak egy szívdobbanásnyi idő telik el.

– Most!

Három dolog történik gyorsan egymás után:

Tor nyila kirepül.

Selwyn a fiúk felé lendül, széttárja a karját, és olyan szavakat mormol, amelyeket nem hallok.

A fiúk felállnak. Megkerülik a tábortüzet, és sorba rendeződve elindulnak felém.

Tor nyila átszúrja a csillogó valamit. Egy pillanatra szárnyakat látok a tábortűz füstjében. Egy puffanás… és a lény már a földön vonaglik, leveleket és piszkot szór szét, a nyíl fele kiáll belőle. Bármi is az, nem sokkal nagyobb, mint egy oposszum. És ugyanolyan dühös, mint egy ilyen kis állat. Megborzongok. Egy oposszum szárnyakkal.

A focisták odaérnek hozzám, én pedig meglapulok, ahogy elhaladnak mellettem. Kiráz a hideg, amikor látom, hogy néznek ki: a szájuk biggyedt, szemük réveteg. Úgy mozognak, mintha bedrogozták volna őket.

Így néztem ki én is?

Egy sikoly hasít a levegőbe, és visszarántja a figyelmemet Selwynre és Torra. Sziszegés hallatszik. Olyan hang, mintha fém csikorogna az üvegen.

– Merlin…

Zavartan pislogok. Merlin, mint Artúr király történetében?

Selwyn a Tor nyilától rángatózó, pislákoló lény felé indul. Öt tűvékony fénypont jelenik meg kinyújtott kezében. Amikor a csuklóját meglendíti, lándzsák csapódnak a földbe. A lény felsikít; Selwyn úgy tűzte fel a talajra, mint egy gyűjtő a pillangót. Halk kuncogása hallatán megborzongok.

– Nem akármilyen Merlin.

A lény fájdalmasan, dühösen sziszeg.

– Királymágus!

Selwyn elvigyorodik.

– Így már jobb.

Megdobban a szívem.

Mágus. Varázslat.

– Ez csak egy kicsi, Sel. – Tor durcásan újabb vesszőt helyez az idegre.

– Nem az számít, milyen kicsi – mond ellen Selwyn. Vagyis Sel. – Semmi keresnivalója itt.

A lény kétségbeesetten, csapkodva vergődik.

Sel csettint a nyelvével.

– Miért vagy itt, kicsi isel?

Az „isel”-t hosszú „e”-vel ejti ki, és gúnyosan felhorkan.

– Kíváncsi Mondaszülött! – Az isel szippantó hangot ad ki magából. – Kíváncsi áru…

Selwyn keményen a lény szárnyára tapos, mire az felvisít.

– Elég ebből. Miért vagy te itt?

– Etetés!

Sel a szemét forgatja.

– Igen, azt láttuk. Találtál magadnak egy szikra agressziót, és addig szítottad, amíg lakomává nem vált. Annyira el voltál foglalva azzal, hogy zabálj, hogy észre se vettél minket, pedig ott álltunk közvetlenül alattad. De ilyen messze a campustól? Hiszen gyenge, nyomorult lény vagy. Alig van tested. Biztosan könnyebb lenne ott enned, közelebb a kapudhoz, nem?

Csikorgó, ritmikus hang száll fel a földről, ahol az isel a csapdájában vergődik. Eltart egy ideig, míg rájövök, hogy nevet. Sel is meghallja, lebiggyeszti az ajkát.

– Mondtam valami vicceset?

– Igenissss – károgja az isel. – Nagyon vicceset.

– Akkor ki vele. Nem érünk rá egész éjszaka – fenyegetőzik Sel. – Vagyis inkább te nem érsz rá egész éjjel. Itt fogsz meghalni. Vagy nem jöttél még rá?

– Nem az éééén kapum – csikorog a lény.

Sel összeszorítja az állkapcsát.

– Hogy érted, hogy nem a te kapud?

A lény ismét felnevet, a hangja kong, és valahogy nem odavalónak tűnik. Sel Tor felé fordul.

Ő még mindig az iselre céloz, megrázza a fejét, vállat von. Egyikőjük sem tudja, mit jelent ez.

– Nem az én kapum. Nem az én kapum.

Sel minden előzetes figyelmeztetés nélkül, egyetlen kemény mozdulattal ökölbe szorítja a kezét.

Az izzó fénydárdák egymáshoz húzódnak. Gyors villanás, velőtrázó sikítás, majd a lény villogó alakja zöld porrá robban.

A lábam a földbe gyökerezik. Meg fognak találni. Túlságosan rémült vagyok ahhoz, hogy elmeneküljek.

– Lehet, hogy több is van belőle. – Tor leereszti az íját. Sel elgondolkodva billenti oldalra a fejét. – Sel? Hallottad, mit mondtam?

A srác ránéz a lányra.

– Hallottalak.

– Nos, vadászunk, vagy sem, Királymágus? – dörmögi Tor.

Sel a rejtekhelyemmel szemben lévő erdő felé fordul, hátából és vállából feszültség sugárzik. Döntésre jut.

– Vadászunk. – Mormol valamit, amit nem értek, és a korábbi ezüst füst visszatér, ott kavarog a tábortűz körül, míg a lángok el nem alszanak, sötétségbe borítva a tisztást. – Mozgás!

Visszatartom a lélegzetem, de Tor és Sel nem felém indulnak. Ehelyett belépnek az erdő azon részébe, amelyet Sel az előbb fürkészett. Megvárom, amíg a hangjuk elhal a távolban. Bár már nem kell attól félnem, hogy mit tennének, ha megtalálnának, beletelik némi időbe, mire úrrá leszek a végtagjaim remegésén. Végre teljesen eltűnnek.

Egy-két pillanatig csend van, majd a tücskök újra énekelni kezdenek. Nem is vettem észre, hogy abbahagyták.

A fejem feletti ágon egy madár halk, bizonytalan csiripelést hallat. Kifújom a levegőt, mint aki pontosan érti. Biztos vagyok benne, hogy tudom, hogyan érzik magukat: az isel olyan szörnyeteg volt, ami nem is létezhetne, egy olyan szörnyeteg, amely valahogy az emberekből táplálkozott, de Selwyn valami más… valami még rosszabb.

Az erdő minden élőlénye elrejtőzött előle.

Pár szívdobbanás erejéig még nem moccanok. Aztán viszont rohanni kezdek. Futok, amilyen gyorsan csak tudok, az árnyékon keresztül, és nem nézek vissza.

3

MIKÖZBEN ÁTROBOGOK A FÁK között, lelassulok: minden gondolatom a lehetetlen eltűnés körül forog.

Kék és piros villogók fénye töri meg az éjszakai égboltot, ettől pedig nehéz és savanyú rettegés kúszik a gyomromba. A Durham megyei seriff járőrkocsija vesztegel a parkolóban.

A barátaim mellette állnak, és a jegyzettömböt tartó seriffhelyettessel beszélgetnek.

Charlotte és a helyettes is észrevesz. A helyettes – egy negyvenes éveiben járó fehér férfi – becsukja a jegyzetfüzetét, és csípőre teszi a kezét, mintha emlékeztetni akarna rá, hogy nincs értelme menekülőre fognom. A másik oldalon ott a pisztolya.

Alice a többiek mögött bujkál, akár egy csendes árnyék: lehajtott fejjel áll.

Haja vastag, fekete függönyként esik előre, eltakarja az arcát. A látványtól elszorul a szívem.

Amikor odaérek az autóhoz, a seriffhelyettes Charlotte-ra pillant.

– Ez a barátnőd?

Charlotte bólint, majd gyorsan folytatja a magyarázkodást, és bocsánatot kér.

Odamegyek Alice-hez, és alaposan véigmérem.

– Jól vagy?

Nem válaszol, és nem néz a szemembe. A válla felé nyúlok, de hátralép, nem akarja, hogy megérintsem.

– Alice…

– Most, hogy mindannyian itt vagyunk… – szólal meg a seriffhelyettes, majd egy hosszúra nyúlt sóhajjal a volán felőli oldalról megkerüli a járőrkocsit (biztos vagyok benne, hogy szándékosan húzza az időt), és a motorháztetőre támaszkodik. – Miss Simpson, szabadon távozhat egy figyelmeztetéssel. Legközelebb nem kerülheti el a büntetőcédulát. Miss Chen és Miss…? – billenti a fejét várakozóan felém, miközben felvonja a szemöldökét.

Nyelek egyet, a szívem még mindig hangosan ver.

– Matthews.

– Aha. – A rendőrautó hátsó ülése felé biccent. – Mindketten velem jöttök.

Alice mellettem ül, és remeg a keze az ölében. A járőrkocsi izzó kék fényben úszó digitális órájára pillantok: 10:32. Tizenegy csendes percet töltöttünk az egyetemre vezető sötét, üres mellékúton.

Egyikünk sem ült még rendőrautóban. Olyan szaga van, mint a bőrnek és a fegyverolajnak és még valaminek, ami csípős és mentolos. A szemem az első ülések közötti pohártartóban egy Classic Wintergreen-ízű, kerek, zöld és fekete dobozú dohányszelencén akad meg. Ó… A fémhálós elválasztón túl egy poros laptopot látok a középső konzolhoz rögzítve. Alatta van egy halom elektromos berendezés: össze-vissza tekergőző vezetékek tárcsákkal és kapcsolókkal. A helyettes, akinek a névtábláján a „Norris” név díszeleg, addig babrál a rádióval, amíg a recsegő hangszóróból fel nem csendül a „Sweet Home Alabama”.

Tizenhat éves vagyok. Figyelek. Épp elégszer hallottam nagybácsik, unokatestvérek és a saját apám történeteit a rendőrökkel való összetűzésekről és arról, hogy mi történik, ha megállítanak. Láttam a videókat a neten. Attól, hogy itt ülök ebben az autóban összeszorul a szívem. Nem tudom, hogy van-e egyetlen fekete ember ebben az országban, aki 100 százalékos nyugalommal kijelentheti, hogy biztonságban érzi magát a rendőrség kezei között. Az elmúlt évek után nem valószínű. Valószínűleg sohanapján lesz ez így. Talán vannak néhányan, valahol, akik nem szoronganának ilyen helyzetben, de az biztos, hogy én nem ismerem őket.

Alice úgy ül, mint aki karót nyelt, tekintete az ablakon kívülre szegeződik, az elsuhanó, árnyékos erdőt figyeli.

Az első ülésen Norris a hüvelykujjával kocogtatja a kormánykereket, és a kórussal dúdolja: „Uram, hazamegyek hozzád.”

– Alice – suttogom. – Valami történt…

– Nem állok szóba veled.

– Ne már – sziszegem. – A tábortűznél volt egy… istenem. Nem is tudom, hol kezdjem. A verekedés a miatt történt, azt hiszem.

– Elég a fecsegésből! – förmed rám Norris helyettes. A tükörből egyenesen rám mered. Felhúzza a szemöldökét, mintha azt mondaná, Gyerünk, mondj valamit! Lesütöm a szemem, másfelé nézek.

Néhány perc múlva Norris újra megszólal:

– Szóval, a Carolina. A srácom jelentkezett oda pár évvel ezelőtt, de nem került be. Nem könnyű bejutni abba a suliba. És drága is.

Egyikünk sem tudja, mit mondjon erre.

– Nektek hogy sikerült?

Mindketten habozunk. Mi hogy sikerült? A felvételi vagy a tandíj kifizetése? Alice válaszol először:

– Ösztöndíjas vagyok.

– És te, kis barátnő? – Norris a tükörben rám szegezi a tekintetét. – Gondolom, szociális alapon.

Alice megmerevedik, én viszont kihúzom magam. Nem vagyok a kis barátnője, és nem szégyellem, hogy pénzügyi támogatást kapok, de nem ezt kérdezte…

– Ugye? – Ez van ráírva a gúnyos mosolyára.

– Kiérdemeltem – préselem ki magamból összeszorított fogakkal, pedig semmi köze hozzá.

Nevet.

– Hát persze.

A tehetetlen düh hullámokban csap át felettem. Próbálok lélegezni. Körmeimet a combomba vájom, feszült vagyok amiatt, amit nem mondhatok ki.

Néhány perc múlva az autó lelassul. Még mindig mérföldekre vagyunk a campustól, és nincs kereszteződés vagy autó a láthatáron, csak egy egyenes kétsávos út, amelyre rávetülnek a járőrkocsi fényszórói. Aztán meglátom, miért áll meg Norris. Két alak bukkan ki az út másik oldalán lévő fasorból. Ahogy a járőrkocsi közelebb ér, a két ember felemeli a kezét, hogy eltakarja a szemét. Norris megáll mellettük, lejjebb veszi a hangerőt, és lehúzza az ablakot.

– Késő van a sétafikáláshoz, nem gondoljátok?

– Maga Norris, ugye?

A hang hallatán elsápadok.

Norris helyettes válla megfeszül.

– Kane. – A tekintete balra siklik. – Morgan. Sajnálom. Nem ismertelek meg titeket.

Alice az ablakhoz támaszkodik, hogy jobban lássa őket: én tudom, hogy Selwyn és Tor az. Kíváncsi Mondaszülött!

– Vettem észre – feleli Sel lágyan. Előrehajol, én pedig kifejezéstelen arccal előrefordítom a tekintetem. Csak a szemem sarkából látom, hogy egy pillanatig elidőzik rajtam a szeme, aztán Alice-hez fordul. A figyelme lángra lobbantja az idegeimet. – Kóborlók a kőfejtőből?

– Ja… – bólint Norris. Habozik, majd megköszörüli a torkát. – Aggódnom kéne valami miatt, ami azt a környéket illeti?

Selwyn felegyenesedik.

– Már nem.

– Örömmel hallom. – Norris kuncogása kényszeredett. Ideges.

Norris tudja. Ő tudja.

– Ez minden? – kérdezi Sel szárazon.

Ha Norrist zavarja is, hogy őt, Durham megye seriffhelyettesét, egy felnőtt férfit egy tizenéves suhanc úgy kezel, mintha a főnöke lenne, nem mutatja ki.

– Csak visszaviszem ezt a kettőt az egyetemre.

Sel már el is fordult: közömbösen indul tovább az úton.

– Menjen akkor!

Menjen. Ez nem kérés. Nem javaslat. Hanem parancs.

Ami kevés biztonságérzetem volt még ebben az autóban, az ettől a két szótól teljesen eltűnik.

Bármilyen magasabb entitásnak is tartozik engedelmességgel Norris seriffhelyettes, ez a két tizenéves rangban felette áll.

Norris odaint Tornak, mielőtt a lány Sel után indulna; aztán sebességbe kapcsolja a kocsit, és folytatja útját az UNC felé.

Egy perc múlva újra bekapcsolja a rádiót, és dúdolgatni kezd. Összeszedem a bátorságomat, és a lehető legfinomabban megfordulok, hogy kikukucskáljak a hátsó szélvédőn.

Tor és Sel már eltűntek.

Mellettem Alice hátradől az ülésen. Meg sem kísérlem a beszélgetést. Ha korábban nem tudtam, mit mondjak, akkor most, hogy már láttam, a bűnüldöző szervek hogyan kommunikálnak ezekkel az úgynevezett Mondaszülöttekkel, végképp nem tudom, mit mondhatnék.

Az út hátralévő részét azzal töltöm, hogy felidézem a saját szavaimat, amiket korábban Alice-nek mondtam: egyszerre könnyebbülök meg, és önt el a rémület. Megkönnyebbülök, mert nem mondtam semmit Norris jelenlétében, ami arra utalna, hogy tudom, mi történt valójában a kőbányában. Rémült pedig azért vagyok, mert szemtanúja voltam valaminek, amit nem kellett volna látnom, és ha Selwyn Kane akart volna bármit is tenni ez ellen, Norris helyettes nem állította volna meg.

Három gondolat kergeti egymást egész úton a fejemben az egyetemig, amíg egyetlen szóban nem egyesül:

Varázslat. Igazi. Itt és most.

Norris az Old East előtt tesz ki minket, az előtt a történelmi épület előtt, amelyben az előfelvételisek kaptak szállást. Egyetlen szó nélkül megyünk fel a lépcsőn a harmadikra. A szobában Alice villámgyorsan felveszi a pizsamáját, és anélkül mászik be az ágyába, hogy jó éjszakát kívánna. Tanácstalanul állok a szobánk közepén.

A szoba Alice felőli oldalán, az asztala feletti polcon egy sor bekeretezett fotó van a barátnőm öccséről, a húgairól és a szüleiről. Valami tajvani nyaraláson készültek a képek. A szülők már idejekorán bejelentették, hogy minden pénteken haza fogják vinni a kollégiumból, hogy a hétvégéket otthon tölthesse Bentonville-ben, de ez nem akadályozta meg abban, hogy úgy díszítse ki a szobát, mintha arra készülne, hogy állandóan itt fog lebzselni. Ma délelőtt néhány romantikus vígjátékokról szóló posztert is kitett a falra, és egy hat láb hosszú karácsonyi fényfüzért ragasztott az ágya fölé.

Az én oldalamon nincsenek képek. Nincsenek poszterek. Semmi, de semmi díszítés. Otthon a tűréshatáromat rég átlépte a fájdalom, amikor a gyerekkori otthonom folyosóin sétálva olyan fényképeket láttam, amelyeken anya él és mosolyog. Még a csecsebecséit is elrejtettem. A létezésének minden jele a szívembe mart, így amikor eljött az ideje, hogy beköltözzünk Chapel Hillbe, elég kevés cuccot hoztam magammal. Csak néhány műanyag ládát könyvekkel és írószerekkel, egy bőrönd ruhát, a kedvenc cipőimet, a laptopom és a telefonom, meg egy dobozkát a piperecikkeimmel.

A ma esti történések után minden úgy néz ki, mint valami műtárgy egy másik világból, ahol nem létezik varázslat.

Igazi. Itt és most.

És három másik szó is csatlakozik az eddigiekhez: Merlin. Királymágus. Mondaszülött.

Nem számítok rá, hogy képes leszek elaludni, de azért bemászom az ágyba. Gyerekkori képzelgések keverednek a pokoli valósággal, aminek ma este tanúja voltam.

Amikor kicsi voltam, imádtam a mágia puszta gondolatát is, azt a fajta mágiát, ami a Percy Jacksonban és a Bűbájos boszorkákban jelenik meg. Olykor a mágia olyan eszköznek tűnt, amely megkönnyítheti az életet. Valami, ami a lehetetlent lehetségessé teszi.

De az igazi mágia magában foglalja az emberekből táplálkozó lényeket is. Odabent egy kis hang azt súgja, hogy ha ezekre a lényekre vadásznak, akkor a Mondaszülötteknek jóknak kell lenniük.

Muszáj azoknak lenniük. De amikor az éjszaka átcsúszik kora reggelbe, ez a hang elcsendesedik.

Mire elalszom, a fülemben visszhangok csengenek: a focis srác éles fájdalomkiáltása, ahogy Sel térdre kényszeríti; Dustin zavaros motyogása a parkoló felé menet; és az isel sikolya, amikor Sel elpusztította.

4

ALICE HANGJA ÉBRESZT.

– Mi van? – nyögök fel. Nagyon közel állok hozzá, hogy visszaaludjak és eszem ágában sincs küzdeni ellene.

– Ki az ágyból!

Alice teljesen felöltözve, keresztbe tett karral és szétvetett lábakkal áll előttem.

– A Dékáni Hivatalból telefonáltak. A dékán tizenöt perc múlva látni akar minket!

A szívem majd kiugrik a mellkasomból, a gondolataim száguldani kezdenek. Selwyn. A lény. A hazaút Norrisszal. Varázslat. Minden valóságos volt. Te jó ég, lehet, hogy a dékán is tudja? Ugyanúgy összejátszik Selwynnel és Torral, mint a rendőrség? Kezdek bepánikolni.

– Miért? – Nyelek egyet.

Alice szúrósan mered rám.

– Szerinted mégis miért?

Eltart egy hosszú pillanatig, míg rájövök, mit hihet: hogy ki fognak rúgni minket. Minket. Egyetlen mozdulattal kiugrom az ágyból. Alice sarkon fordul, és az arcán a düh és az aggodalom keverékével kiviharzik az ajtón.

– Én megyek is. El ne késs!

Becsapja az ajtót maga mögött.

A telefonomért nyúlok, és megtalálom Charlotte késő esti csoportos üzenetét.

AZTAKURVA… A rohadt életbe, ANNYIRA SAJNÁLOM, csajok!! A zsernyákok még SOHA nem jelentek meg egyetlen ilyen bulin sem! Küldjetek üzit, ha ezt megkapjátok!!!!

Nem reagálok.

Aztán van egy nem fogadott hívás és hangposta egy számról, amelyet nem ismerek. Orange megyei körzetszám és egyetemi előhívó.

A nekem szóló hívás a Dékáni Hivatalból.

Tiszta ruhát keresek, és néhány perccel később már ki is lépek az ajtón, futok végig a folyosón, kettesével veszem a lépcsőfokokat lefelé. Beleütközöm a bejárati ajtó rácsába, és lebotorkálok a téglaépület oldalán lévő kőlépcsőn.

Tőlem jobbra diákok állnak hosszú sorban a Régi Kutat körülvevő vörös téglákon.

Szerencsét hozó kortyra várnak az első tanítási napjukon.

Odébb a területet öreg fák és alacsony bokrok szegélyezik. Akad egy északra néző konföderációs szobor is.

Átmegyek az utcán, kereszülvágok a déli épület meg a régi Playmakers Színház között.

Amikor kilépek az árnyékukból, festői kilátás nyílik meg előttem a Polk Place-re, az egyetem főterére.

Olyan érzésem van, mintha a hétszáz hektáros campus visszabámulna rám.

A téglalap alakú pázsit mind a négy oldalán akadémiai épületek alkotják a határt, amelyeket a füvön hosszan elnyúló, vörös téglából készült, egymást keresztező sétányok kiterjedt hálózata köt össze.

Ásító, kócos diákok tömege sodródik az udvaron, olyanok, mint valami vándormadárcsapat. Néhányan emlékezetből tájékozódnak az egyetemen, a telefonjuk fölé hajolva. Mások párban vagy csapatosan mozognak: az étkező felé igyekeznek, hogy még nyolc előtt megreggelizhessenek. A késő nyár kora reggeli felhői tompa szürkébe öltöztetik az eget és a fák dús, zöld lombját sötétebbé színezik.

Ez a teljes campusnak valószínűleg csak a tizede, de még ez is sokkal nagyobb terület, mint amennyit eddig alkalmam volt bejárni. Beletelik egy percbe, mire kitalálom, merre kell mennem. Átnézem a telefonomon az egyetemi térképet, és kocogva elindulok az alacsonyan lógó ködön és a harmatos füvön keresztül a Hallgatói és Akadémiai Szolgáltatások épülete felé.

Az elmém sötét, zavaros konfettiként dobálja fel a tegnap esti képeket.

El szeretném mondani Alice-nek, mi történt, de elhiszi-e vajon, hogy láttam egy aranyszemű fiút, aki mágiát használ, hogy hipnotizálja a diákokat, és egy lányt, aki íjat és nyílvesszőket cipel magával a farzsebében? És mi a helyzet a helyettessel? Talán az egész seriffhivatal benne van, és segít a dolgok eltusolásában.

Alice nem látta az iselt, de látta, hogy Selwyn úgy tesz, mintha leléptetné Norris helyettest. Biztos egyetért majd azzal, hogy ez nem igazán normális egy rendőrtiszt és egy tizenéves fiú között, de vajon hajlandó lenne leugrani a nem normális dolgok partjáról a teljesen félelmetes és végtelen ismeretlen óceánjába, amelyet egyáltalán nem ismer?

– Miss Matthews, Miss Chen, kérem, üljenek le!

McKinnon dékán pontosan úgy néz ki, mint egy exfutballista: széles vállán csak úgy feszül a kék csíkos ing varrása.

Hálás vagyok, amiért hellyel kínál, ezért gyorsan leülök. Legalább három centivel magasabb vagyok nála, még lapos sarkú cipőben is. És akkor a hajammal még nem is számoltam, amit magas kontyba tűztem fel. Az idősebb férfiak hajlamosak kényelmetlenül érezni magukat, amiért nem kell felnéznem rájuk.

Néha azt kívánom, bárcsak összezsugorodhatnék valakivé, aki jobban illik a környezetébe.

A dékán megkerüli az íróasztalát, és leül a székébe. Az ablakon beeső napfény széles sávban terül el az asztalán, és fehér, kék meg arany színekben törik meg az ezüst névtáblán, amely ferdén ül mahagóni íróasztalának elülső szélén.

A dékán rákattint egy fájlra a számítógépén, és görgetni kezdi, miközben mi várunk. Haját a halántékánál majdnem kopaszra nyírta, és őszül, bár annyira nem is öreg. Mintha a több ezer hallgatóval való nyűglődés exponenciálisan öregítette volna. Valószínűleg így is van. És valószínűleg én is ezek közé az ősz hajszálakat okozó hallgatók közé tartozom.

Mellettem Alice egyenesen és mozdulatlanul ül, de nekem idegességemben rángatózik a térdem. Miközben fellifteztem a SASB második emeletére, gondolatban megírtam a „Ne rúgjon ki minket, uram!” kezdetű beszédemet. Nem megyek vissza Bentonville-be!

Főleg azok után nem, amit tegnap este láttam.

A dékán szóra nyitja a száját, de én megelőzöm:

– Mr. McKinnon…

– Dr. McKinnon, Miss Matthews.

A hangja olyan szigorú, hogy egy pillanatra kimegy a fejemből a begyakorolt beszéd. Összeszorítja az ujjait.

– Vagy McKinnon dékán úr. Megdolgoztam a címeimért.

Alice kényelmetlenül elmozdul a székében, és ajka vékony vonallá préselődik.

– Igen, természetesen. – Ugyanolyan hangnemben és akcentussal szólalok meg, ahogy a dékán. – McKinnon dékán úr. Először is, szeretném, ha tudná, hogy az én ötletem volt, hogy elhagyjuk a campust tegnap este, nem Alice-é…

McKinnon dékán kék szeme megvillan, és simán félbeszakít.

– Magához bilincselte Miss Chent, így kényszerítette, hogy önnel tartson?

Egymásra nézünk Alice-szel. Úgy fordította el a fejét, mintha azt mondaná: Fogd be, Bree!

– Nem.

– Rendben. – A dékán egy másik fájlra kattint, és a képernyőn megjelennek a jegyeim meg a diákigazolványom. Fel sem pillantva továbbgörget. – Mert mi nem azzal foglalkozunk, hogy olyan diákokat neveljünk, akik nem tudnak önállóan gondolkodni. Noha Miss Chen tanulmányi eredményei kiválóak, sőt gyakorlatilag tökéletesek, ha valóban annyira passzív, hogy bárki szavára ugrik, és olyasmit tesz, ami akár a kirúgásához is vezethet, akkor nem is értem, mit keres itt.

Alice élesen beszívja a levegőt. Seggbe tudnám rúgni ezt az embert.

McKinnon dékán hátradől a székében, és nagyot sóhajt.

– Maguk kivételesen tehetséges diákok, különben nem lennének a harminc középiskolás között, akik előfelvételisként bejutottak hozzánk. Gyakori, hogy a korukbeli diákok, amikor megtapasztalják a felügyelet nélküli bentlakásos életet, hibákat követnek el. Szerencsére Durham megye seriffjének az irodája megelégedett egy figyelmeztetéssel, így megúsztak egy idézést. Nekem sem áll szándékomban kirúgni magukat az intézményből. Tekintsék ezt az első és utolsó húzásuknak.

Ó, hála istennek! Mindketten megkönnyebbülve fellélegzünk.

– Azonban – villan meg McKinnon dékán szeme élesen – következményekkel jár a program rendelkezéseinek nyilvánvaló semmibevétele, illetve az, hogy a maguk által aláírt szabályokat durván megsértették.

Kinyitom a szám, de egy pillantással elhallgattat.

– A megbeszélésünk után telefonálni fogok mindkettőjük szüleinek, és a szemeszter hátralévő részében mentort jelölök ki a maguk számára. Egy másodéves előfelvételis hallgatót, aki kiemelkedő teljesítményt nyújt a programban, és remek döntéseket hoz.

Tátva marad a szám, és meleg kúszik fel a tarkómon.

– Nincs szükségünk bébicsőszre.

– Nekem úgy tűnik – húzza fel McKinnon dékán a szemöldökét –, hogy nagyon is van.

– Köszönöm, McKinnon dékán úr – mondja Alice csendesen.

– Távozhat, Miss Chen.

Mindketten felállunk, de a dékán nekem int, hogy maradjak.

– Miss Matthews, ön még maradjon egy pillanatra.

A gyomrom úgy süllyed le, mint egy horgony, mikor bedobják a vízbe. Miért akarna egyedül beszélni velem? Alice tétovázik egy pillanatig, és a tekintetünk összeakad; aztán kilép az irodából, és az ajtó halkan kattan mögötte.

A dékán tüzetesen végigmér, és a beálló csendben az íróasztalán dobol az ujjaival.

Tamtadam, tamtadam. A szívem vadul dobog, amíg arra várok, hogy megszólaljon. Tudja, hogy mit láttam? Tud a Mondaszülöttekről?

– Norris helyettes jelentette, hogy maga…tegnap este tiszteletlenül viselkedett vele szemben.

Eltátom a szám.

– Tiszteletlenül viselkedtem? Alig szóltam hozzá. Ő az egyetlen, aki…

McKinnon dékán felemeli a kezét, hogy leállítson.

– Nincs mentség arra, ha valaki tiszteletlenül viselkedik a bűnüldöző szervekkel szemben. Nincs helye visszabeszélésnek.

– Én nem…

– Hagyja, hogy befejezzem!

Összeszorítom a fogaimat, és ökölbe szorított ujjaimat a combomhoz préselem. Alice passzív, én meg tiszteletlen? Fehéren izzó düh ég a gyomromban, a mellkasomban, az állkapcsomban.

– Szerencsére elmagyaráztam Norris helyettesnek, hogy ezek nehéz idők a maga életében, és az új környezet – leereszkedően mosolyog – nagyban különbözik attól, amit megszokott.

Amit megszoktam? Zúg a fejem. Először ott az a rasszista zsernyák, most meg a dékán hisz el neki mindent anélkül, hogy lehetőséget adna elmagyarázni, és…?

– Az édesanyja megbecsült öregdiákja ennek…

– Csak volt – javítom ki gondolkodás nélkül, mert az agyam épp igyekszik feldolgozni a társalgásunk fordulatait.

Lehajtja a fejét.

– Volt. Igen, persze. Az édesanyja megbecsült öregdiákja volt ennek az intézménynek. Zseniális tanuló: biokémiai vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabadalmakat adott be, nagyszerű munkát végzett a talajtan területén. Nem ismertem őt személyesen, de körülbelül ugyanakkor voltunk itt egyetemisták.

Próbálok úrrá lenni a kezem remegésén, lassan beszívom levegőt. Felkészületlenül ért a támadás, de már összeszedtem magam. Becsukom a szemem, és elképzelem, ahogy a fal egyre nő és növekszik körülöttem.

– Csak azt akartam mondani, hogy őszinte részvétem a…

Kipattan a szemem.

– Nem veszett el – bukik ki belőlem.

A dékán összeszorítja a száját.

– Alice Chen kiváló diák. De maga, Miss Matthews… az édesanyja örökségével, a teszteken mutatott teljesítményével és a tanulmányi átlagával, azt mondanám, hogy magában még több potenciál rejlik. Ragyogó eredményeket érhet el.

Nem tudom, mit mondhatnék erre. Nem tudom, hogy tényleg képes vagyok-e azokra a ragyogó eredményekre. Tudom, hogy anya zseniális volt, de én nem vagyok az anyám. A dékán a mögöttem lévő ajtó felé int a tekintetével.

– A kijelölt mentor még ma felveszi magával a kapcsolatot. Leléphet.

A frusztrációtól és a megaláztatástól egyaránt szédülve kisurranok az ajtón. Alice, aki egyenes háttal a folyosó végén lévő padon ül, hirtelen felugrik. Ahogy közelebb megyek, látom, hogy a szeme vörös, az arca könnyektől csillog.

Reszkető ujjai között egy gyűrött fehér zsebkendőt szorongat, amiből már csaknem kötelet csavart.

– Alice – kezdem, visszapillantva a dékán ajtajára –, nem fogod elhinni, mi történt odabent. Ki vagyok akadva.

– Te vagy kiakadva? – Mély levegőt vesz. – Szerinted én hogy érzem magam?

Megijedek, és összezavarodom a dühkitörésétől.

– Nem rúgnak ki minket. Minden oké.

– Semmi sem oké!

Egyik kezét a szájára tapasztja, hogy elfedje a mellkasából felszakadó zokogást.

A válla felé nyúlok, de Alice elhúzódik tőlem.

– Én…

– A tegnap este nem volt oké!

A hangja visszhangzik az üres igazgatási épület folyosóján, ide-oda pattog a fülkék és a csempepadló között.

– Majdnem kirúgtak minket. A szüleim kibeleznének, ha ilyesmi történne velem. Éppen elég katasztrófa lesz az is, ha felhívja őket a dékán!

Friss könnyek csorognak le az arcán.

– Tudom, de…

– Nem mindenki olyan jó az iskolában anélkül, hogy tanulna, mint te, Bree. Másoknak keményen kell dolgozniuk. Nekem keményen kellett dolgoznom azért, hogy bejussak ide. Ez volt az álmom… mióta is? Mióta csak az eszemet tudom. És ezt te is pontosan tudtad.

Felemelem a kezem.

– Ne haragudj! Nem megyünk ki a campusról soha többé.

– Rendben.

Megrázom a fejem.

– De bizonyos értelemben örülök, hogy megtettük, mert valami nagyon furcsa dolog folyik ebben az iskolában. Tegnap este ott volt ez a srác…

– Most komolyan témát váltasz? – lép hátra Alice. – Hogy egy srácról mesélj?

– Nem! – kiáltok fel. – Nem figyelsz rám…

– Ezért viselkedsz így? Valami srác miatt? Most már az iskola csak egy nagy buli a számodra? – A szeme tágra nyílik, de a hangja hidegen cseng, mintha pont most kapott volna rajta, hogy elloptam valamit, vagy puskáztam egy teszten. – Ez az, nem? Ezért jelentkeztél azokra az órákra.

Pislogok.

– Hogy mi?

Keserűen felkacag.

– Angol 105: Szövegalkotás és retorika? Ne már, Matty! Álmodból felkeltve is megírod a dogákat, soha életedben nem készültél még egy beszédre sem, és mégis ötöst kapsz. Biosz 103: Bevezetés a piemonti növények világába? Anyukád botanikus volt! Korábban nem szóltam erről semmit, de most már mindent értek. Mindenféle potyatantárgyat vettél fel, alig figyeltél oda a campuslátogatáson, és most bajba keversz minket. Te csak szórakozol itt, nem igaz?

Szégyen ég a gyomromban. Szégyen és zavarodottság. Nem potyatantárgyakat vettem fel. Talán nem olyan nehezek, mint mások, amiket választhattam volna, de már az is nehéz, hogy egyáltalán itt vagyok. Fenntartani a falat, elrejteni Új Breet, és most a varázslat. Harag robban ki a szégyenből, és hamar semmissé is teszi azt. Alice nem is tudja, hogy Új Bree egyáltalán létezik. Alice nem tud erről semmit!

– Nem kellett volna a kőbányába jönnöd – vágom az arcába. – Mondhattál volna nemet is.

Felnyög.

– Egész nyáron így viselkedtél. Mintha semmi sem számítana. Nem hagyhattalak egyedül Charlotte Simpsonnal!

– Most már a bébiszitterem vagy?

– A tegnap este után elég egyértelmű, hogy szükséged van egyre! Ha te… – Megtorpan, és elfordítja a tekintetét, az állkapcsa összeszorul a szavak körül, amelyeket visszatart.

Széttárom a kezem.

– Mondd ki, amit akarsz, Alice!

Elfordul.

– Akkor jelentkeztünk, amikor anyukád még élt… Tudom, hogy a dolgok már nem ugyanolyanok számodra, mint azelőtt. Próbálom megérteni, de ha te nem akarsz itt lenni, ha nem veszed ezt komolyan, akkor talán haza kéne menned.

Olyan, mintha pofon vágott volna. Forró könnyek törnek elő a szememből.

– Hazamenni? Pontosan minek menjek haza? Menjek vissza, és legyek az a lány, akinek meghalt az anyja abban a kis, pletykás városban? Carolina a közös álmunk volt.

Visszanéz rám, és látom a szemében: valamikor az elmúlt huszonnégy órában már elképzelte, hogy egyedül csinálja végig. Nélkülem.

A fal egyre nagyobbra nő bennem. Hagyom, hogy olyan magasra és szélesre nyúljon, hogy ne lássam a tetejét vagy a széleit. A korlát olyan tökéletesen a helyére csúszik, hogy az arcom összes izma egyszerre válik mozdulatlanná. Egy sík és áthatolhatatlan felületet képzelek el, és érzem, hogy én magam is áthatolhatatlanná válok.

– Most én jövök. Mi lenne, ha felnőnél, és élnéd az életed, ahelyett, hogy engem hibáztatsz a döntéseidért?

Alice hátralép, és a hangjában hallható törés egyenesen a szívemig hatol.

– Nem tudom, ki vagy most, Bree. – Egy pillanatig még bámul rám, aztán lehajol, és összeszedi a holmiját.

Se moccanni, se megszólalni nem tudok.

Tehetetlenül nézem, ahogy elsétál.

5

A DÜH ÚGY tombol bennem, hogy szinte érzem az ízét.

Félúton vagyok vissza az Old East felé, amikor megállok a könyvtár lépcsőjén, hogy levegőhöz jussak. A Polk Place szélén állva úgy tűnik, mintha a Carolina majd harmincezer diákja egy hullámzó massza lenne az udvaron, ahogy a félév első órájára tartanak.

Korábban Alice-szel úgy beszéltünk az EC-ről, mint nagy kalandról, amelyet együtt szeretnénk átélni. Most, ahogy figyelem a többi diákot, miközben céltudatosan az órájukra mennek, olyan érzés fog el, mintha egyedül lennék itt. Egy ravasz, keserű hang szólít meg egy sötét sarokból: Talán így kell lennie. Eggyel kevesebb emlék a Régi Breeből.

Nyelek egyet, hogy elűzzem a felszínre törő csendes, nyers elégedettséget, de az nem múlik el. Ebben a pillanatban az egyedüllét helyénvalónak tűnik.

A telefonom megrezzen a zsebemben. Az üzenetet egy ismeretlen számról kaptam.

Szia, Briana! Nick Davis vagyok. McKinnon dékán adta meg a számodat, akár ma is kezdhetünk. Találkozzunk tanítás után?

Ó, a bébiszitter már be is jelentkezett! Becsukom az üzenetet. Aztán zümmögni kezd a telefonom. Egy hívás.

A képernyőn megjelenő név miatt a torkom összeszorul, mégis válaszolok rá.

– Szia, apa!

– Kis egyetemistám, mi a helyzet? – Apám hangja meleg és ismerős, de a pulzusom felgyorsul. Vajon a dékán máris felhívta?

– Még nem vagyok igazi egyetemista, apa.

Leülök a könyvtár egyik masszív oszlopa mögötti kőverandára, elrejtőzve a járókelők szeme elől.

– De egy igazi egyetemi campuson vagy. És simán elfogadják az egyetemre félretett pénzünket.

Basszus! Innen nincs visszatérés. Amit Norrisnak mondtam, igaz: tényleg ösztöndíjat kaptam.

A szüleim sosem voltak gazdagok, de ügyesen spóroltak.

Viszont az a kis összeg, amit a tandíjamra félretettek, még így sem lett volna elég, hogy hitelfelvétel nélkül kifizessenek egy négyéves alapdiplomát.

Az egyetlen ok, amiért apa megengedhette magának az EC két évét, mert az ösztöndíj, amit nyertem, megfelezte a végső összeget. Nem mondja ki, de tudom, hogy arra játszik: az EC-be való befektetés segít majd abban, hogy később bejussak valamelyik egyetemre, és talán ösztöndíjat is kapjak.

Összerándulok. Még mindig fáj Alice megjegyzése a tantárgyválasztásomról.

– Asszem, így van – motyogom.

– Mm-hmm – nevet. – Milyen volt az első éjszakád az igazi kollégiumban?

Apám nem rejti véka alá a mondanivalóját. Ami a szívén, az a száján. Ha már felhívta volna a dékán, akkor mostanra a tárgyra tért volna. Teljesen egyértelműen. Halkan felsóhajtok.

– Milyen volt az első éjszaka? Nyugis – hazudom. Nem valami rendes dolog, de most nem vagyok képes rendesen viselkedni.

Várom a következő kérdést, és persze apa pont beletrafál.

– Találkoztál már fekete srácokkal?

A középiskolámban összesen két fekete diák volt rajtam kívül, egy évvel felettem jártak. Egy csendes fiú, Eric Rollins és egy lány, Stephanie Henderson.

Amikor együtt lógtunk, a fehér gyerekek mindig kissé idegesek lettek vagy furán felajzottak.

Az összes többi fekete, akit ismerek, vagy a rokonaim, vagy a két várossal odébb lévő templomi közösség tagjai. Carolinában nagyobb arányban vannak feketék, mint a Bentonville Középiskolában, az biztos. Ez volt a jelentkezésem egyik oka.

– Még nem. Még egy órám se volt eddig.

– Nos, szükséged van közösségre. Mikor lesz az első órád?

– Délelőtt tízkor.

– Reggeliztél már?

– Nem vagyok éhes.

Hirtelen ráébredek, hogy a bányába indulás előtt ettem utoljára.

Apa hümmög. Elképzelem az arckifejezését: lefelé görbül a szája, bozontos, sötét szemöldöke összeráncolva, mélybarna arcának minden vonala egyszerre néz rám morcosan.

– Még mindig ugyanolyan változékony az étvágyad?

Nem válaszolok, még nem állok készen arra, hogy újra hazudjak.

Felsóhajt. A hangja lassú, óvatos, a richmondi kiejtése szinte eltűnik, amikor újra megszólal.

– A könyv szerint az, ha az ember nem éhes, nem eszik, a gyász fizikai tünete.

Tudtam, hogy megint azzal a könyvvel jön majd. Még most is látom a címét: Elengedés: gyász, szeretet és veszteség. Becsukom a szemem, és belekapaszkodom a falamba.

– Egyébként szoktam enni. Csak most nem vagyok éhes.

– Kölyök, amíg távol vagy, neked kell vigyáznod magadra. Egyél rendesen, pihenj eleget, szerezz jó jegyeket meg új barátokat. Ha bezárkózol, hazajössz. Ebben egyeztünk meg, nem igaz?

Én is hümmögök, mire apám hangja élesebbé válik.

– Mit mondtál? Azt hiszem, nem hallottalak tisztán. Ebben egyeztünk meg, igaz, vagy sem?

– Persze – morgom. Ez volt az egyezségünk lényege. Tudta, hogy nyomorultul érzem magam odahaza, ezért elengedett, de fenntartásai voltak.

– Apa, nagyra értékelem, hogy így érdeklődsz. Tényleg. De minden oké. Az, hogy itt vagyok… – Halálra rémiszt. Magányos vagyok. Zavart. – Jót tesz, hidd el!

– Kicsim… – Apám hangjának legapróbb remegésétől is összerándult a mellkasom. – Hiába mondogatod, hogy minden oké, de azt, ami velünk történik… Érzem én is. Tudom, hogy nagyon rossz érzés.

– Jól vagyok, apa! – kiáltom. A lábam alatt lévő verandát bámulom, és minden elhomályosodik.

– Oké – sóhajt egyet. – Nos, próbálj meg bekapni pár falatot, hogy legyen valami a gyomrodban még az óra kezdete előtt, oké, kölyök?

– Rendben.

Szünet.

– Hol kezdjük?

A fülemhez szorítom a telefonomat. Ezt mondjuk, amikor egyikünknél elszakadt a cérna.

– Az elején.

– Ez az én okos kislányom. Később beszélünk.

Amikor letesszük, remegek. Zihálok, és forróság fojtogat. Könyökömet a térdembe mélyesztem, és a tenyerem élét a szemembe nyomom.

Ezért jöttem el. Szeretem apámat, de a szavai képesek átütni a falam, lyukakat égetnek bele, amíg az megszűnik létezni. A gyásza miatt a saját érzéseim földrengésként törnek fel a mélyből, megnyitva…

– Nem – suttogom a tenyerembe. – Nem, nem, nem!

De túl késő; az emlékek felszínre jönnek, és elsodornak.

A kórházi fertőtlenítőszer éles szaga. Nyers epe a torkomban. Olcsó, puha fa a körmeim alatt, miközben a kartámaszba mélyesztem őket.

Az éjszaka részletei úgy forognak, mint egy hurrikán, rétegesen elzárva előlem a világot.

A visszaemlékezés a jelenből a múltba húz, míg egyszerre úgy nem érzem, hogy mindkét helyen egyszerre vagyok jelen.

Kék szajkó gúnyolódik és fütyül a fejem felett egy fán.

Az életjeleket ellenőrző monitor szúrós sípolása a folyosó végén.

A campus harangtornya elüti a reggel kilencet.

A rendőr mély, egyenletes hangja:

– 70-es út nyolc körül… cserbenhagyásos gázolás.

Ismerős, szörnyű, mindent felemésztő – amint elindul, az emlék úgy száguld végig rajtam, hogy nem tudom megállítani. Az egyetlen, amit ilyenkor tehetek, hogy hagyom, száguldjon végig rajtam.

A nővér elmegy. A tiszt figyeli, ahogy elmegy. Felsóhajt.

– Őszinte részvétem…

Mindjárt vége.

Ezután felállunk, kezet fog apámmal, és hazamegyünk. Anya nélkül.

Nyöszörgöm, ringatózom, és várom, hogy a szörnyű éjszaka emléke elengedjen… De nem enged.

Kapkodom a levegőt, ahogy egy új kép erőszakos reccsenéssel elmozdul, mint egy jéghegy az óceánban…

Ezüst jelvény csillan a mellzseben. Az egész teste csillog. A tiszt kék szeme először rám szegeződik, aztán apámra. Vékony, éles vonalú szája olyan szavakat motyog, amelyeket nem hallok.

Szavak áramlanak a szobába. Hideg szél söpör végig az agyamon…

Az emlék hirtelen véget ér.

– Nem ez történt. – Amint a szavak elhagyják a számat, tudom, hogy nem stimmelnek.

Huszonnégy órán belül az agyamnak már másodszor kell két ellentmondásos emlékkel megbirkóznia.

Becsukom a szemem. Az isel emléke a kőbányában még mindig ott van, az átlátszatlan hamis képek ezüst füsttakarója alatt. Az igazság Selwyn hazugsága alatt.

Most a kórház új emlékei háborút folytatnak a régiek ellen, míg végül a hazugságok feloldódnak.

Selwyn és a rendőr. Mindketten valamilyen varázslatot énekeltek. Mindketten meghajlították az elmémet, saját kényük-kedvük szerint.

A szemem kipattan.

Akkor láttam először varázslatot, amikor anya meghalt.

Az első angolórám Greenlaw-ban úgy telik el, hogy szinte észre se veszem. Nem emlékszem rá, hogyan mentem oda.

A terem hátsó részében ülök le. Kérdések tekeregnek az agyamban:

A tiszt a kórházban olyan volt, mint Sel? Egy Merlin? Egy Királymágus? Milyen nagy a Mondaszülött hálózat? Miért emlékeztem arra, amit Sel el akart velem feledtetni? Miért én vagyok az egyetlen, aki emlékszik arra, ami történt? Milyen más emlékeket vett el az a tiszt tőlem? És miért? Egy isel is ott volt a kórházban aznap este? Megtámadta anyát? Egy ilyen lény ölte meg? Mennyit tudok valójában anya haláláról?

Csak az időmet vesztegetem. A professzor beszél. Nem írok le semmit.

A telefonom jelez.

Briana. Kaptam egy hívást Chenéktől, aztán egy hívást a dékántól.

Elhagytad az egyetemet? Birtokháborítást követtél el? A rendőrség vitt el? Azonnal vissza kell hívnod!

Alig érzékelem apám dühét, de kényszerítem magam, hogy válaszoljak.

Figyelmeztetést kaptunk. Épp órán vagyok. Beszélhetnénk később?

Eltitkoltad előlem ezt az egészet, amikor beszéltünk. Elhallgatni valamit is hazugság.

Tudom, Apa. Vacsora után hívlak.

Mi az, hogy!

Két órával később vége az előadásnak. Úgy sodródom a tömegben, mint egy szellem, figyelmetlen vagyok, magamba zárkózom.

A korábban nagynak és félelmetesnek tűnő campust most szűknek és fojtogatónak érzékelem. A fák úgy takarják el a gyepet, mint a függöny, ami titkos igazságokat rejt. A toronymagas tölgyek őrszemként állnak, minden szavunkat figyelik. Újra elveszítem az időérzékemet, miközben kint ülök egy padon, annyira elmerülök a gondolataimban, hogy ugrom egyet, amikor a telefonom megrezzen.

Hé, Briana! Megint Nick. Remélem, jól alakul az első napod! Az utolsó órám fél ötkor ér véget. Vacsorázunk együtt?

Nem reagálok.

Amikor véget ér a második óra, egy gondolat szálkaként fúródik az agyamba:

Valaki mágiát használt, hogy elrejtse, mi történt valójában azon az éjszakán, amikor anya meghalt. És én nem fogom hagyni, hogy ezt csak úgy megússzák!

6

HOL KEZDJÜK? Az elején.

Mire eljön a vacsora ideje, már ki is dolgoztam egy tervet. A forgalmas étkezőben keresek egy asztalt, és miközben a szendvicsemet majszolom, annak az egyetlen ismerősömnek üzenek, akinek talán vannak válaszai.

Üdv! Nem rúgtak ki minket.

Charlotte azonnal válaszol. Ő az a fajta lány, aki kezében a telefonjával él, soha nem némítja le vagy állítja be rajta a Ne zavarjatok! módot.

Ez az! Komolyan mondom, nagyon sajnálom, hogy majdnem kirúgattalak titeket!!! Szarul érzem magam.

Szégyellnem kellene magam, amiért ki akarom használni a bűntudatát?

Minden rendben. Vad buli volt. Sok különböző sráccal.

Komolyan! Valaki beköpte azokat a focistákat! Az első meccsen a kispadon kell ülniük, ráadásul a csapat az államiak ellen játszik!

Mekkora baromság!

Fogalmam sincs a futballról, de egy effajta szitkozódás pont ideillőnek tűnik.

Ki volt az a lány, aki egyre azt kiabálta, hogy mindenki tűnjön el? Magas, szőke, lófarkas.

Victoria Morgan. Tor néven fut. Komoly örökség.

Charlotte egy pár lefelé mutató hüvelykujj emojit illeszt az üzenetbe.

Mi a helyzet vele?

Az apja, a nagyapja és az összes felmenője az UNC-re járt. Pár évvel ezelőtt a családja annyi dollárt adományozott az iskolának, hogy róluk nevezték el az épületet. Kőgazdagok. A kis trónvárományosok meg csak besasszéznak, mindegy, milyen jegyeket szereznek, 4 évvel később így is-úgy is őket szórják meg a legjobb gyakornoki helyekkel és melókkal.

Kőgazdagok. Miért nem vagyok meglepve? Ez a Dél. Szorosan összetartozó csoportok, lojalitás, kialakult hálózatok, rengeteg erőforrás. Lefogadom, hogy pont jól jön a Mondaszülötteknek.

És az a fickó, akivel Tor volt?

Úgy írom le a neki Selwynt, hogy az észszerűnek tűnjön.

Sötét haj. Dühös. Sárgán villogó szem.

SELWYN KANE OTT VOLT!?!?! ÉS ÉN LEMARADTAM RÓLA!?? Soha nem bulizik SENKIVEL. Jézus Krisztus, hogy az a srác milyen dögös!

Csak úgy áradnak az emojik: nyelvkinyújtós, mindkét kezét felemelő, csókos szmájli, meg a százdolláros egymás után.

Megborzongok. Nem hiszem, hogy Charlotte csókos ajkakat küldözgetne, ha látta volna, hogy Sel úgy vicsorog, mint egy oroszlán, és fél kézzel majdnem összetöri valakinek a térdkalácsát.

Mielőtt még válaszolhatnék, új üzenet érkezik:

Selwyn nem Torral lógott, ugye?

Hogy nem-e? Mindketten ott álltak a bunyó közvetlen közelében.

Így igaz. Bárki láthatta.

Még csak beszélni sem láttam őket soha egymással. Nem ugyanazokban a körökben mozognak, kicsim. Még csak körülbelül sem! A srác előfelvételis, mint én, Tor azonban már rendes elsőéves.

Lázasan gondolkodom. A Mondaszülöttek tehát kerülik egymást a nyilvánosság előtt, de titokban mégis összehangoltan működnek. Szervezetten. Említettek valamiféle kaput az egyetemen. Általában ott vadásznak? Ha Sel előfelvételis, akkor nem kortalan; tizennyolc éves.

Mennem kell. Szigma buli lesz ma este! Akarsz jönni?

Nem. Már így is rajta vagyok a dékán feketelistáján.

Mire befejezem a vacsorát, a nap már lenyugodott, és mélylila meg égetett narancsszínű szalagok vonulnak végig a sötét égbolton. A gondolataimba merülve nyitom ki az ajtót, és kilépek a párás estébe.

– Briana Irene Matthews!

Lefagyok, majd lassan megfordulok, hogy megnézzem, ki az az idióta, aki valakinek a teljes nevét képes nyilvánosság előtt üvölteni, csak, hogy felkeltse az emberek figyelmét.

A kijárat melletti falnál egy magas, fehér fiú áll, kócos szalmaszőke hajjal és a legkékebb szemmel, amit valaha láttam. Úgy néz ki, mint aki az egyetemi brossúra címlapjáról lépett le: lehetetlenül ragyogó és vidám, sima farmert és egy Carolina feliratú, kék cipzáras kapucnis pulcsit visel. A nevetése meleg és valódi.

– Na, ezt hívják gyilkos arckifejezésnek!

– Szeretnél segíteni abban, hogy ne csak az arckifejezésem legyen gyilkos? – kattanok be.

Mosolyog, fél lábbal ellöki magát a faltól, és felém indul.

– Nehéz téged megtalálni. – Röviden felpillant az égre, mintha elgondolkodna ezen. Aztán újra rám néz. – És meglehetősen udvariatlan dolog tőled, hogy egész nap nem válaszoltál.

Lehunyom a szemem, úgy motyogom:

– Te vagy a bébicsősz.

– Ez azt jelenti, hogy te még bébi vagy?

Kinyitom a szemem. Nick Davis már közvetlen előttem áll, és kicsit sem visszafogott vidámsággal vigyorog. Legalább négy centivel magasabb nálam, ami nem semmi, bár, ha másodéves előfelvételis, akkor valószínűleg csak egy évvel idősebb nálam. Határozottan nem olyan, mint bármelyik tizenhét éves, akit ismerek. Széles vállával és keskeny csípőjével úgy néz ki, mint egy olimpikon.

Sarkon fordulok, hogy távozzak. Ez a fiú nem része a tervnek. Sem az elején, sem a közepén, sem sehol a kettő között.

– Briana, várj! – Nick utánam siet. – Elkísérlek.

– Bree vagyok, és nem kell, köszönöm.

Amikor utolér, frissen mosott ruha és cédrus illata megcsap.

Persze, hogy jó az illata. Gödröcskés mosolya pedig valószínűleg egy fogorvosi rendelő poszterén díszeleg valahol.

– Bree, mint a Briana rövidítése.

– Szívesen elkísérlek. Egyenrangú mentor, meg minden – mondja egy csepp szarkazmus nélkül. – A dékán szerint hajlamos vagy eltévedni éjszaka és véletlenül járőrkocsik hátsó ülésén kikötni…

Fújtatva felgyorsítom a tempót, de ő ütemet sem tévesztve alkalmazkodik hozzám.

– Hogy találtál meg?

Vállat von.

– Elkértem McKinnon dékántól az órarendedet és a diákigazolványodon szereplő fotódat. – Felemeli a kezét, mielőtt tiltakozni kezdhetnék. – Általában ilyen személyes adatokat nem osztanak meg a diákokkal, de a mindannyiunk által aláírt beleegyező nyilatkozatban lemondunk erről a jogról a mentorok, az orientációs asszisztensek és más kijelölt vezetők tekintetében. Kiderítettem, mikor ér véget az utolsó órád. Kitaláltam, hogy mikor fogsz vacsorázni, aztán megbecsültem, hogy mennyi időbe telik átjutni a lenoir-i büfésoron, asztalt találni, és enni a napnak ebben az órájában. Csak annyit kellett tennem, hogy megjelenek és várok az Old Easthez legközelebb eső kijáratnál.

Leesett állal megállok. Nick vigyorog, egyértelműen élvezi a dolgot, és eléggé meg van elégedve önmagával.

– Ez elég hátborzongató.

Úgy kapja a kezét a mellkasához, mintha megsebeztem volna.

– Miért lenne hátborzongató? Csak van egy kis sütnivalóm. És McKinnon dékán kifejezetten parancsba adta, hogy még ma vegyem fel veled a kapcsolatot.

Elmerülök a tekintetében. Tengerkék szeme szinte világít napbarnított arcában, és tudálékos mosolyától lángolni kezd a fülem.

– Tökéletesen időzítettem. Öt perccel azután jelentél meg, hogy ideértem.

– Lehet valaki egyszerre okos és hátborzongató is, csak szólok.

– Persze – vakarja meg az állát. – Valószínűleg van valahol egy Venn-diagram vagy egy grafikon arról, hogy ezek egyenesen arányosak egymással.

Felnyögök.

– E szerint a definíció szerint az intelligenciádat gonosz célokra használod.

Nick megdönti a fejét.

– Ja. Valójában két szinten is. – Felemeli az egyik ujját. – Ad egy, használhatjuk az intelligenciánkat arra, hogy hátborzongatóan viselkedjünk, ad kettő – még egy ujját felemeli –, arra is használhatjuk a sütnivalónkat, hogy diagrammot rajzoljunk az okosság és a hátborzongató viselkedés egymáshoz viszonyított kapcsolatáról.

Kinyitom a számat, becsukom, megfordulok, és elsétálok. Nick még mindig követ.

Néhány pillanatig csendben sétálunk, hagyjuk, hogy az éjszaka körbefonjon minket. Egyszer csak visszafordulok. Nick könnyű járása olyan, mint egy táncosé: hosszúakat lép, kihúzza magát. Amikor az arcára nézek, mosoly rezzen meg a szája sarkában. Megint elfordulok tőle.

Egy perc múlva, újra megszólal:

– Szóval, te is leugrottál a szikláról? A kőbányában? – A hangja kíváncsiságot tükröz.

– Nem.

– Nos – töpreng –, azon kívül, hogy az első tanítási napodon a dékáni hivatalban landoltál, ami, gondolom, új világrekord, azért nem ez a legrosszabb dolog, ami itt történhet veled. A szikla nincs olyan magasan, és jó móka onnan ugrálni.

Magamat is meglepve sarkon fordulok, hogy szembenézzek vele.

– Te megcsináltad?

Nevet.

– Meg ám.

– De nem te vagy dékán apánk mintagyereke?

Megvonja a vállát.

– Papíron tényleg mintagyerek vagyok.

Néhány perccel később egy kereszteződéshez érünk, ahol a sétautak úgy ágaznak szét, mint a kerékküllők.

Nick mellém lép, és együtt indulunk el lefelé a tőlünk jobbra lévő ösvényen az Old East felé. A távolban tücskök és kabócák éneke zúg.

Alice vajon visszatért már a szobánkba? Korábban is összevesztünk sokszor, de nem így. Semmitől nem éreztem még ilyen magányosnak magam. Elképzelem Alice-t: a tekintete dühös és megvető. Az utolsó ember, aki úgy kiabált velem, mint ő, az anya volt. Miért vagyok ennyire profi abban, hogy megbántsam azokat, akiket szeretek? Hogy annyira megbántsam őket, hogy az arcomba üvöltsenek?

– Szóval, McKinnon dékán azt mondta, hogy egy barátnőddel együtt kerültél be az egyetemre.

Ennek a srácnak jók a megérzései. Idegesítően jók.

– Alice-szel. Mindig is az volt a terve, hogy ide felvételizik.

Rám néz.

– És neked nem?

Pislogok, nem tudom, mit feleljek, ő pedig válaszként értelmezi a hallgatásom.

– Akkor miért jöttél?

– Okostojás vagyok.

Végigpásztázza az arcomat. Úgy, mint aki felmér.

– Nyilván – mormogja –, de ez nem válasz sem arra, hogy miként kerültél ide, sem arra, hogy miért vagy itt. Senki sem jön az EC-re csak az oktatás színvonala miatt.

Felhorkanok.

– Mondd ezt Alice-nek! Össze lesz törve.

– Nem válaszolsz a kérdésemre. Értem.

Figyelmes tekintete végigfut rajtam, mintha megtalálta volna a bensőmet, és lustán végig akarna nézni rajta.

Nem sietünk sehová. Ne is törődj velem! Csak épp kivesézlek.

– McKinnon dékán úr megkért, hogy beszéljek veled a hallgatók aktivitási kötelezettségéről, mivel néhány egyetemi csoport már az iskola első hetében elkezdi a toborzást. Tetszik valami?

Teljesen megfeledkeztem a programnak erről a részéről.

Nick az arckifejezésem láttán azonnal felfogja, mi a helyzet, és felemeli a kezét, hogy elrejtse a vigyorát.

– Tudod egyáltalán, mi az a diákcsoport?

– Majd rájövök – morgom. – Klubok. Szakmai szervezetek orvosira vagy jogra készülő diákoknak. Nemtom… valamiféle testvériségek, gittegyletek.

– A nagyja stimmel, kivéve, hogy az előfelvételisek nem léphetnek be ilyen gittegyletekbe. Kiskorúak olyan társaságokban, ahol csak bulizik és piál mindenki? Az kizárt! Miféle szülő küldené az ő kis drágáját az UNC-be, ha azt gondolná, hogy az nappal szerves kémiát tanul, éjjel meg totál leissza magát?

– Nos, te melyikhez csatlakoztál? Csak, hogy tudjam, hová ne menjek.

– Már a második kitérő kérdésed. Egyébként krikettklub.

– Krikettklub? Egy olyan országban, ahol csak a kosarat és futballt tartják valamire?

Vállat von.

– Tudtam, hogy ez fel fogja húzni az apámat.

Valami miatt összeszorul a szívem, görcsösen és élesen.

– Miért is?

– Apám öregdiák. És mellesleg pszichológia prof itt, az egyetemen.

– És ő valami mást nézett ki a számodra, nem a krikettet?

– Valahogy úgy. – Nick hátrabillenti a fejét, és a faágakat figyeli, ahogy elhaladunk alattuk. – Azt akarta, hogy a nyomdokaiba lépjek.

– De ezt te nem vagy hajlandó csinálni?

– Nem.

– Miért nem?

Rám néz.

– Mert nem vagyok hajlandó azért csinálni bármit is, mert az apám azt akarja.

Hirtelen, minden ok nélkül, a mellkasomban érzett szorítás valami agresszívabbá alakul át.

– Csak kapcsolódni akar hozzád.

Nick felkacag.

– Biztos vagyok benne, hogy igen, de nem érdekel.

Megtorpanok, és felé fordulok.

– Érdekelnie kellene.

Nick is megáll. A korábbi válaszomat használja ellenem.

– Miért is?

– Csak mert… – dacolok vele.

Összekapcsolódik a tekintetünk, az én barna szemem az ő kékségével, és valami váratlan dolog történik közöttünk.

Egy baráti kötélhúzás, egy cseppnyi humor.

– Rámenős vagy – jegyzi meg mosolyogva.

Nem tudom, mit mondjak erre, ezért újra elindulok.

Feltűnik előttünk az Old East bézs-sárga tégláival és az oldalán sorban végigfutó, jellegtelen, egyforma ablakokkal. Ki gondolná, hogy már közel kétszázharminc éve áll itt az épület – ez a legrégebbi állami egyetem ezen a vidéken.

Nem tudom, miért zavar, hogy Nick elzárkózik az apjától. Csak most találkoztunk, alig ismerjük egymást, és nem is tartozik nekem beszámolóval semmiről, ami a magánéletét illeti. Nem kellene, hogy idegesítsen a dolog.

Mégis irritál.

A megvetés és a féltékenység összefonódik bennem, és éles karmokként hasítanak a gyomromba. Legszívesebben Nickre vetném magam, hogy érezze, mit gondolok arról a luxusról, amiben része van: még él a szülője, akivel összeveszett és akivel még ki is békülhet.

Felé fordulok, és már a nyelvem hegyén van a visszavágás, amikor a távolban, a válla felett elpillantva földöntúli fény villan fel.