Kate Walker

Egy régi csoda foglyai

Melissa James

Ausztrál hercegnő

Lynne Graham

Szentesti jövevény

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2016, Kate Walker – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: Indebted to Moreno (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

© 2009, Melissa James – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: His Princess in the Making (Suddenly Royal! 2/2)

(Harlequin Mills & Boon, Romance)
Magyarra fordította: Windberg Donatella

© 2016, Lynne Graham – Vinton Kiadó Kft., 2024
A mű eredeti címe: The Italian’s Christmas Child

(Harlequin Mills & Boon, Presents)
Magyarra fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 126. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-932-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kate Walker

Egy régi csoda foglyai

ELŐHANG

A sötét éjszakai égbolt magasában hideg-ezüstösen ragyogott a hold, amikor Rose kiosont, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót.

A kopott faajtó nyikorgása hangosnak tűnt az éjszaka csendjében. Rose megdermedt és figyelt, nem ébredt-e fel valaki, és nem követi-e, ahogy a mostohaapja tette azon az éjszakán három hónappal ezelőtt. De a házban továbbra is csend volt. Kihaltnak tűnt, bár ő tudta, hogy a felső szinteken, a piszkos, betört ablakok mögött körülbelül fél tucat ember rejtőzködik.

Előtte volt a gazzal benőtt ösvény az útig, sörösdobozokkal és szemeteszsákokkal teleszórva, de a holdfénynek köszönhetően nem botlott meg. Nehezen tudta visszafogni a pánikot. Bármelyik pillanatban meghallhatta a háta mögött a figyelmeztető kiáltást, amely felébreszti az alvókat.

Az egyikük különösen veszélyes volt.

Rose szíve összeszorult, miközben megpróbált nem gondolni a férfira, akit hátrahagyott. A férfira, akit a megmentőjének tekintett. Aki a segítségére sietett, amikor a legnagyobb szüksége volt rá. A férfira, akit ott kellett hagynia, ha nem akarta teljesen és végleg elveszíteni magát.

A sors iróniája, hogy ez az egykor elegáns, mostanra lepusztult városi villa volt számára a menedék, amikor gyűlölt mostohaapja elől menekült… hogy aztán rá kelljen jönnie, hogy csöbörből vödörbe került.

– Ó, Jett…

Akaratlanul is hangosan kimondta a nevet, mely azonnal csábító képeket idézett fel lelki szemei előtt. A férfi atletikus teste a matracon a poros padlón, a hálószobában, amelyet magukénak mondtak. Hosszú, dús, koromfekete haja a napbarnított, izmos karokra omlott, melyeken az arca pihent. Mindig így aludt. Látszólag gombnyomásra a legmélyebb álomba tudott merülni, de Rose megtapasztalta, hogy a legapróbb mozdulat, a legkisebb zaj is elég volt ahhoz, hogy a másodperc törtrésze alatt teljesen felébredjen.

Ezúttal is megmozdult, amikor a lány elhagyta a helyét mellette. Rose csendes magyarázata, hogy csak ki kell mennie a mosdóba, eléggé megnyugtatta ahhoz, hogy visszahajtsa a fejét a karjára.

– Ne maradj sokáig.

– Jövök mindjárt – válaszolta Rose, bár már abban a pillanatban tudta, hogy örökre elhagyja. Ez volt az egyetlen esélye, hogy kijusson a foglalt házból, mielőtt elszabadul a pokol.

Megszakadt a szíve, amikor kiért az útra, és futni kezdett. Elöntötte a veszteség érzése, a fájdalmas vágyakozás mindaz után, amiről ezzel a férfival álmodott, és amiről most kiderült, hogy csalás volt. Nincs jövője azzal a férfival, akibe ostoba módon beleszeretett, akinek testestül-lelkestül odaadta magát, míg rá nem jött, milyen ember is valójában.

Már az elején tudnia kellett volna, hogy nem páncélos lovag fehér paripán, amikor szó szerint az utcán szedte fel. De Rose egyedül volt, elveszett, hálás lett volna minden segítségért, és a férfi kezdettől fogva elvarázsolta. Mostanra azonban eljutott arra a pontra, amikor már nem hagyhatta figyelmen kívül a bizonyítékokat, hogy Jett benne van a kábítószer-kereskedelemben. És ezzel végső soron az egyik fiatal házfoglaló halálát okozta. Rose már a gondolattól is megborzongott.

Hallotta az autókat az úton, és tudta, miért jönnek: a rendőrség szállt ki az ő fülese nyomán. Gyors léptekkel távolodott a háztól, zihálva fordult be a sarkon, amikor a rendőrkocsik megálltak a kapu előtt.

Vége. De valójában soha nem is kezdődött el, csak vak naivitásában nem látta a valóságot, és majdnem túl késő lett.

1. FEJEZET

Nairo Roja Moreno bosszúsan összehúzta a szemét, amikor kilépett a magángépéből, és a jeges szél az arcába csapta az esőt.

– Perdición! – Káromkodva felhajtotta a kabátja gallérját.

Természetesen esik az eső. Ez Anglia, és az időjárás mintha összeesküdött volna ellene, mintha emlékeztetni akarná arra, miért is utálja annyira ezt a helyet. Londont, ahol egykor azt remélte, újrakezdheti az életét, ehelyett összetörték a szívét.

Elszántan lement a lépcsőn. Az emlékeknek, amelyek megrohanták, semmi közük nem volt az időjáráshoz, talán azon kívül, hogy mindig hideg volt abban az átkozott házban. Hideg és nyomorúság, kivéve azokat az alkalmakat, amikor Piros megosztotta vele a hálózsákot.

Az árulás kikészítette. Egy szív hidegsége, amelyről azt hitte, meleg, és az övé – egészen addig, amíg a lány el nem hagyta magyarázat nélkül. Egyszerűen eltűnt az életéből az éjszaka sötétjében.

De jó is, hogy megszabadult tőle.

Lerázta magáról a kellemetlen emlékeket, miközben beszállt a várakozó autóba. Akkoriban nem volt kedve megkeresni a lányt, és nem is volt rá ideje. Minden idejét lekötötte, hogy rendbe hozza az életét, és kibéküljön a családjával, melyet a lány tettei majdnem tönkretettek. Kapott egy második esélyt, és nem állt szándékában elszúrni. Ez a londoni utazás volt a feladat utolsó része, melyet maga elé tűzött.

– Dacre Street – utasította a sofőrt.

Sóhajtva hátradőlt, nedves fekete haját kisöpörte az arcából. Nem volt más választása, mint visszatérni Londonba, hogy betarthassa Esmeraldának tett ígéretét. Csak az a fontos, hogy ezzel boldoggá tegye a húgát, mert annyi mindent kellett jóvátennie neki.

Louise a legrosszabbkor jelentett beteget. Rose sóhajtva félresöpört arcából egy vörösesbarna tincset, mely kiszabadult fonott copfjából. A recepción uralkodó rendetlenségből ítélve a rendszerint hatékony asszisztensnője meglehetősen rosszul érezhette magát tegnap. Még a naptárán is volt egy nagy kávéfolt, ami olvashatatlanná tette a részleteket.

Nem mintha Rose-nak szüksége lett volna emlékeztetőre. A találkozót egy héttel ezelőtt egy erős akcentussal beszélő nő beszélte meg, aki Nairo Roja Moreno személyi asszisztenseként mutatkozott be.

– Nairo Roja Moreno – mondta Rose elgondolkodva, tekintete a naptár elmosódott bejegyzésén pihent. Egy spanyol arisztokrata család fia, ahogy a személyi asszisztense hangsúlyozta. És egy esküvői ruháról akar beszélni vele?

Rose nagyon örült, amikor megkapta Spanyolországból az e-mailt, amelyben megerősítik az időpontot. Rákos édesanyja ápolása sok erejét felemésztette, és az elrontott esküvő körüli botránynak köszönhetően már régóta nem kapott említésre méltó megbízást. Közben már a butik bérleti díjával is el volt maradva, és alig tudta fizetni a lakása rezsijét. De ha ez a Nairo Moreno tényleg tőle rendeli a húga esküvői ruháját, plusz a koszorúslányokét és a viráglányokét, az megmentheti a csődtől. Helyreállíthatja a hírnevét, megszilárdíthatja anyagi helyzetét, és talán még az anyja életét is megmentheti – szó szerint. Joy hosszú, kimerítő harcot vívott a rákkal. A műtét és a kemoterápia legyengítette, és csak most kezdett egy kicsit felépülni. Minden további stressz veszélyes lehet számára.

Arisztokrata látogatója bármelyik percben megérkezhetett. Rose szórakozottan kopogtatta a naptárát a tollával, miközben a műterme ablakán keresztül a zuhogó esőt nézte. Nem a legjobb nap egy nyári esküvő megtervezéséhez…

Leejtette a tollat a padlóra, begurult egy szekrény alá.

– A fenébe!

Sóhajtva négykézlábra ereszkedett, és a toll után tapogatózott. Ekkor hallotta, hogy kinyílik mögötte az ajtó. Valaki belépett a boltba, és hűvös, nedves levegőt hozott magával.

– Elnézést, egy pillanat.

– De nada.

Déli hang volt, meleg, mély és hihetetlenül szexi.

Hát persze, a spanyol arisztokrata. Hogy is hívták? Nairo valami. Rose hirtelen rájött, milyen látványt nyújt: négykézláb áll, feneke a magasban, szűk szoknyája ráfeszül… Ráadásul még a fejét is beverte a szekrénybe.

Nairo egyáltalán nem bánta, hogy várnia kell. Élvezte a gyönyörű, feszes popsi látványát, melynek tulajdonosa éppen az egyik szekrény alatt keresett valamit. Ahogy lazán nekitámaszkodott az ajtókeretnek, forró hullámok öntötték el. Ilyen érzéki élvezetre a legkevésbé sem számított ezen a nem kívánt angliai utazáson. Annyi mindent kell még megszervezni „az évszázad esküvőjéhez”, hogy csak néhány nap pihenőt engedélyezett magának.

A vonzó látvány azonban most gondolkodóba ejtette. Túl régen volt már, hogy utoljára megosztotta az ágyát egy nővel. Az apja halálos betegsége, a Moreno család birtokának megmentése és persze Esmeralda közelgő esküvője miatt nem sok ideje maradt magára. Egyre vonzóbbá vált a néhány napos pihenés lehetősége, akár még az örökké szürke, esős Londonban is.

– Megvan!

Nairo derűsen hallgatta a diadalmas felkiáltást, de a mosolya eltűnt, amikor a nő felemelte a fejét. Vörös haj. De sötét, gesztenyebarna, egészen más, mint az az élénk rézvörös, amit annyira szeretett abban a nőben, aki körül egykor a gondolatai és a vágyai forogtak.

Piros… A vörös haja miatt kapta a becenevet. A név olyan emlékeket idézett fel benne, melyeket erőszakkal elfojtott, hogy az élete újra a régi kerékvágásba kerüljön. Most aztán tényleg nem hiányzik, hogy újra felbukkanjanak a múlt szellemei, és összekapcsolják azzal az időszakkal, amikor annyira más körülmények közt élt Londonban.

Scarlett – ez volt a neve a ruhatervezőnő butikjának, amelyet Esmeralda megbízásából kellett megkeresnie.

Kezet fogtak, és Rose-t mintha áramütés érte volna. És a férfinak olyan hangja volt, mint a bársony, bármelyik nő térde elgyengülne a hallatán. Lenyűgöző aranybarna szemek, sűrű fekete szempillák, megbabonázó tekintet, sötétlő borosta, bűnösen érzéki száj…

És ő pontosan tudta, hogyan csókolnak ezek az ajkak.

Hirtelen forogni kezdett vele a világ.

– Jett…

A férfi, aki egykor a mindene volt. Még azután is, hogy elmenekült előle, gondolatban mindig vele volt, és róla álmodott. A férfi, akit el kellett árulnia a rendőrségnek, miután megtudta, hogyan jutott hirtelen pénzhez.

– Jett? – ismételte meg a férfi élesen, és hátrált egy lépést. – Piros! Fogalmam sem volt, hogy itt dolgozol.

Itt dolgozik? Ezek szerint a férfi véletlenül van itt? Nem nyomozott utána? De miért tett volna ilyet annyi idő után? Ennek ellenére Rose szíve vadul kalapált, a mellkasában mintha ezernyi pillangó röpködött volna. Nem, Jett nem őt kereste, ez csak a sors szerencsétlen húzása.

Dacosan felegyenesedett.

– Én se tudtam, hogy Nairo Morenónak dolgozol.

Gúnyos mosoly játszott a férfi szája körül.

– Nem neki dolgozom: én vagyok Nairo Moreno. És találkozóm van Ms. Cavallieróval. Á… értem, édes Pirosom… – A mosolya kiszélesedett. – Azt hitted, miattad vagyok itt? Hogy téged kerestelek, és ennyi idő után megtaláltalak? Tíz év. Miért akarnálak most újra látni téged? Nem, nyugi, Piros. Nem téged kereslek, hanem a… főnöködet?

– A főnökömet?

– Sí. Rose Cavallierót, a butik tulajdonosát, aki ezeket tervezte – mutatott néhány esküvői ruhára. – Hol találom?

Ha tudta volna, ki ez a Nairo Moreno valójában, Rose soha nem egyezett volna bele a találkozóba. Egy másodperc töredékéig kísértésbe esett, hogy megmondja neki, ő nem csak alkalmazott, hanem az a tervező, akivel a férfi találkozni szeretne, de önvédelmi ösztöne győzött a büszkesége felett. A lehető leggyorsabban meg kell szabadulnia Nairo Morenótól, mielőtt újra katasztrófát hozna az életébe.

– A beteg anyukáját ápolja – felelte. Ami nem is volt hazugság.

– És nem tartotta szükségesnek, hogy tájékoztasson? – kérdezte Nairo hidegen.

– Ez… váratlan vészhelyzet volt.

– Értem.

Nairo bosszúsan a karórájára pillantott, egy drága platinamodellre, amelyet az a férfi, akit Rose akkoriban ismert, nem engedhetett volna meg magának. Hacsak…

Jeges borzongás futott végig a gerincén, ahogy eszébe jutott, miért menekült el előle.

– Biztos jelentkezik majd – mondta.

Amint kitalál egy hihető kifogást, hogy miért nem tudja elfogadni a férfi megrendelését. Most már csak azt akarta, hogy eltűnjön innen, lehetőleg örökre.

– Elvárom, hogy hamarosan értesítsetek.

Ez olyan fenyegetőn hangzott, hogy Rose szíve hevesen kalapált.

– Öö… megmondom neki.

Anélkül hogy a férfira nézett volna, az ajtóhoz sietett, nagy ívben elkerülve, nehogy hozzáérjen. Már a puszta gondolattól bizsergés támadt a hasa mélyén.

– Tedd azt.

Miközben nézte, ahogy ez az új, megváltozott Piros az ajtóhoz megy és feltépi, Nairo elgondolkodott, mennyire másképp alakult ez a nap, mint ahogy várta. Ahelyett hogy a divattervezővel találkozott volna, aki a felső tízezer titkos tippje, olyan emlékekkel szembesült, melyekről azt hitte, eltemette őket.

Hogy ez a lány felforgatta az életét és a sárba rántotta a nevét, éppen akkor, amikor megpróbálta visszaszerezni az apja tiszteletét… aztán egyszerűen dobta. Milyen csodás volt, amikor odabújt hozzá a matracon abban a foglalt házban. Még most is érezte bőrének igéző illatát, pedig friss, virágos parfümöt használt, és az illat emléke olyan vágyat ébresztett benne, amelyről azt hitte, már rég elfelejtette. Elvégre az elmúlt tíz évben mindent megtett, hogy kioltsa. De ezek szerint az igen mozgalmas szerelmi élete ellenére sem sikerült, különben nem lobbant volna fel újra ilyen gyorsan és hevesen.

– Majd ha találkozom vele.

Piros nyilvánvalóan sietett megszabadulni tőle, ami viszont arra késztette Nairót, hogy csak azért is maradjon még. A lány testtartása, tekintete, pulzusának látható lüktetése karcsú nyakán elárulta, mennyire ideges.

– Mindig ilyen szakszerűtlenül viselkedik a főnöke? – érdeklődött hűvösen.

Rose összepréselte az ajkát, ami odavonta a férfi figyelmét. Hogy lehet, hogy ennyi idő után még mindig olyan tisztán emlékezik, milyen izgató volt megcsókolni ezt a rózsás szájat?

– Neki… most sok minden van a vállán, néha azt se tudja, hol áll a feje.

– Annyi dolga van, hogy megkockáztathatja egy ilyen fontos megbízás elvesztését?

Rose megdermedt, mert a férfi eltalálta a fájó pontját. Pillanatokkal ezelőtt ez a munka tűnt az utolsó szalmaszálnak, de kénytelen valahogy lerázni Jettet… vagyis Nairót… hogy nyugodtan gondolkodhasson, hogyan kerülhet ki ebből a helyzetből anélkül, hogy végleg tönkretenné a hírnevét.

– Erről nem mondhatok semmit – válaszolta kitérően. – Ha nem bánod… most már menned kéne.

A férfi gúnyos mosolya megborzongatta a lány gerincét.

– De még csak most találtuk meg újra egymást.

– Nyilván nem hiányoztam az elmúlt tíz évben – válaszolta Rose a lehető leghidegebben, és hozzátette: – Bárcsak azt mondhatnám, hogy öröm volt újra látni, de sajnos nem lenne igaz. És tényleg meg kell kérjelek, hogy távozz. Este bemutatót tartunk, és még sok mindent elő kell készítenem.

Nairót jobban bosszantotta, mint szerette volna, hogy a lány ennyire meg akar szabadulni tőle. Tíz évvel közelebb engedte a szívéhez, mint bármely másik nőt… talán Esmeralda kivételével. És most, hogy váratlanul újra találkoztak, elküldi. Egy pillanatra kísértésbe esett, hogy szándékosan ellenálljon, de aztán eszébe jutott, hogy nem kell sietni. Most, hogy tudja, hol találja Pirost, nyugodtan rászánhatja az időt, hogy többet tudjon meg róla, aztán kigondolja, hogyan álljon bosszút rajta azért, hogy otthagyta abban a zűrzavarban. Utána évekbe telt, mire rendbe hozta a dolgokat.

Bólintott, és gúnyosan figyelte, ahogy a lány megkönnyebbülten felsóhajt.

– Mondja meg Ms. Cavallierónak, hogy én betartottam az időpontot… és hogy elvárom, hogy minél hamarabb időt szakítson rám.

Megígérte Esmeraldának, hogy megbízza a tervezőt, és nem kockáztatja húga törékeny egészségét azzal, hogy megszegi az ígéretét. Nem, előbb gondoskodni fog róla, hogy Esmeralda megkapja álmai esküvői ruháját. Aztán Piros következik. Tíz évet várt a bosszúra, néhány nap már nem oszt, nem szoroz.

A lány tekintetét kereste, aki büszkén és dacosan állt az ajtó mellett. Forró emlékek kavarogtak benne, és Rose titokzatos, zöldesbarna szemének csillogása elárulta, hogy ő is ugyanígy érez.

Nairónak földbe gyökerezett a lába.

– Piros…

A tekintetétől megbabonázva Rose meg se mozdult, amikor a férfi felemelte a kezét, és gyengéden megérintette az arcát.

– Nem hittem, hogy még egyszer látlak. Érdekes… ilyen váratlanul találkozni.

– Én nem nevezném érdekesnek.

A pusztító vagy megrázó jobb szó rá. Hányszor álmodott egy ilyen találkozásról az évek során… miközben rettegett is tőle!

– De tudnod kell, hogy már nem vagyok az az ember, aki akkor voltam.

– Tudom… már ha a Moreno az igazi neved.

– A Jett csak becenév volt. Moreno a vezetéknevem, csak akkoriban nem használtam, amíg… – Az arca elsötétült. – Egyébként el kellett engedniük. Nem volt ellenem bizonyíték.

Vajon hogyan lett Jettből ez a Nairo Moreno? Az előtte álló férfinak tényleg semmi köze nem volt az egykori merész, hosszú hajú csavargóhoz. Ahhoz a férfihoz, aki elrabolta a szívét, hogy aztán lábbal tiporja. Tényleg spanyol arisztokrata, ahogy állítja, vagy gazdagsága és befolyása más, kétes forrásokból származik?

Rose megborzongott a gondolatra. Lehet, hogy akkoriban nem volt ellene bizonyíték, de a mindössze tíz év alatt elért társadalmi felemelkedése olyan kegyetlenségről és céltudatosságról árulkodott, amivel kevesen rendelkeznek.

Inkább nem is akarta tudni. Ami újabb jó ok, hogy valahogy megszabaduljon tőle.

– Senkinek se mondod el, hogy ismerjük egymást korábbról. – Ez a parancs burkolt, félreérthetetlen fenyegetést tartalmazott. – Még Ms. Cavallierónak sem.

– Miért mondanám? Tőlem senki se fogja megtudni.

– Remélem is, a te érdekedben.

Finoman megsimogatta Rose állát az ujjbegyével, és figyelte a lány reakcióját. Rose-nak hihetetlenül nehéz volt nem összerezzeni. Ez az apró érintés oly ismerős volt, és felidézte a férfi karjában töltött gyengéd órák emlékeit…

Ne!

– Vedd le rólam a kezed – sziszegte. – Nem engedtem meg, hogy hozzám érj, és… – Elhallgatott, amikor a férfi halkan felnevetett, és kihívóan újra megsimogatta az arcát. – Mondtam, hogy ne csináld! – Rose felháborodva fordította el az arcát.

– Te jó ég… – Nairo gúnyosan leengedte a kezét. – Hajlamos vagy túlreagálni, querida. Régen másképp volt. Jól emlékszem, hogy megőrültél az érintésemért.

– Jó lehet a memóriád, mert az nagyon-nagyon régen volt.

– Nem eléggé. – Nairo mosolya eltűnt. – Vannak dolgok, amiket egyszerűen nem lehet elfelejteni.

– Tényleg? Nos, az én memóriám nem olyan jó, mint a tiéd, és nem is akarom felfrissíteni ebben a kérdésben. – Félreállt, és nyitva tartotta az ajtót. – Tájékoztatni fogom Ms. Cavallierót.

A másodperc töredékéig attól félt, a férfi újra hozzáér, de az csak hűvösen elmosolyodott.

– Akkor majd találkozunk, Piros.

– Nem, ha én látlak meg előbb.

Rose nem tudta, a férfi hallotta-e a válaszát, mert a következő pillanatban már el is tűnt az esőben, anélkül hogy visszanézett volna. Megkönnyebbülten csukta be az ajtót, és a falnak dőlt. Biztonságban van… egyelőre.

Mert hosszú távon nem kerülheti el az újabb találkozást Jett-tel… vagy Nairo Morenóval… A férfi hamarosan rájön, hogy ő a tervező, és akkor újra beállít. Meg kell szabadulnia tőle, nem engedheti vissza az életébe. Nemcsak a múltban történtek miatt, hanem azért sem, mert még mindig hevesen reagál rá.

Elgondolkodva érintette meg az arcát, ahol még érezni vélte a férfi ujjait. Mintha rajta hagyta volna a bélyegét. De nem így volt már régen, annyi évvel ezelőtt is? Ő volt az első férfi az életében, és olyan bilincsekkel láncolta magához, melyekből soha nem tudott kiszabadulni. Még most, tíz év után képes csak úgy felbukkanni, és teljesen felforgatni a lelkivilágát.

2. FEJEZET

Nem kellett volna megérintenie Pirost.

Nairo leparkolt, és leállította a motort. A találkozás óta nehezen tudott koncentrálni. Még mindig érezni vélte a lány selymes bőrét az ujjai alatt, pedig már órákkal ezelőtt eljött a butikból. Igéző, összetéveszthetetlen illata mintha beborította volna.

Így volt ez azután is, amikor először szeretkeztek. Piros friss illata volt az egyetlen igazán tiszta dolog abban a koszos szobában, amelyet otthonnak neveztek a lepukkant villában. Reggelente mellette ébredni a hálózsákban, látni finom arcát, fényes, kócos haját – már önmagában ettől úgy érezte, mégiscsak érdemes élni a sok szempontból elrontott életét.

Bár Piros maga is egy brutális és bántalmazó mostohaapa elől menekült, minden reggel okot adott Nairónak, hogy felkeljen és szembenézzen az új nappal. Még az is megfordult a fejében, hogy az egész életét megváltoztatja a kedvéért.

– Megváltozni… érte? Pf!

Hangosan és dühösen mondta ki a szavakat, miközben benyomta a rendezvénycsarnok ajtaját, mely a menyasszonyiruha-bemutató helyszíne volt.

De az emlékek könyörtelenül visszatértek. Igen, akkoriban már gondolt arra, hogy megváltozik, sőt, meg is tette az első lépéseket. De a lány egyszerűen otthagyta, szó nélkül. És mintha ez nem lett volna elég, a feljelentése még plusz keserű mellékízt adott a búcsújuknak, és majdnem megfosztotta minden esélytől, hogy kibéküljön a családjával.

Ennek gondolatára Nairo kísértést érzett, hogy sarkon forduljon, és távozzon. Nem, tényleg nem akarta, hogy köze legyen Piroshoz. Bár az árulása megtorlásért kiáltott, nem volt kedve újra összejönni vele. Tíz évébe telt, mire megtalálta a lelki békéjét. Tényleg meg akarja kockáztatni, hogy újra sérüljön?

De az Esmeraldának tett ígérete nem hagyott más választást. Megesküdött a húgának, hogy őt bízza meg az esküvői ruhája megtervezésével, és tartani fogja a szavát. Aztán ha zsebében lesz a szerződés, majd foglalkozik Pirossal.

A hangok tompa moraja mutatta neki az utat. Ahogy benyomta a terembe nyíló üvegajtót, valóságos illatfelhő fogadta, a legkülönfélébb illatok elsöprő keveréke. Első benyomása az volt, hogy kiöltözött, pazar virágdíszeket viselő nők tömege állt egy fehér padlójú kifutó körül, melyet egy sötétvörös bársonyfüggöny határolt.

– És most, hölgyeim, valami nagyon különlegeset mutatok önöknek…

Az ismerős hang hallatán Nairo fojtottan káromkodott. Ez ő.

Ha korábban a butikban csodálta a lány szépségét, most igazán lenyűgözte. Kiöltözött az alkalomra, egyszerű, de elegáns, ujjatlan ruhát viselt csillogó pávakék szaténból, amely jól illeszkedett karcsú alakjának nőies íveihez. A szoknya szegélye épp csak térd felett végződött, és éppen elég rövid volt ahhoz, hogy kiemelje gyönyörű lábát. A képet kék színű, provokatív fehér masnival díszített magas sarkú cipő tette teljessé.

Nairo önkéntelenül mély levegőt vett. Tényleg mindent megpróbált, hogy kiverje a fejéből a lányt, de egy pillantás, egy érintés ismét világossá tette számára, miért is olyan nehéz elfelejteni. Már egészen fiatalon teljesen elvarázsolta, és most, hogy gyönyörű nővé érett, a látványa olyan vágyat ébresztett benne, amit még soha nem érzett. Akkoriban még elég naiv volt ahhoz, hogy szerelemnek nevezze, mert még hitt ennek az érzésnek létezésében. Mostanra bölcsebb lett.

Inkább nem is akart arra gondolni, hogyan emelte ajkához az egyik finom lábát, és lehelt pihekönnyű csókokat a bokájára, vádlijára és combjára… Infierno! Forró hullám öntötte el az erotikus emléktől. Heves fejmozdulattal próbálta lerázni magáról, de ezzel csak magára vonta a körülötte lévő nők figyelmét. Meglepett pillantásaik elárulták, mennyire szokatlan a jelenléte ezen az igencsak nőies eseményen.

Piros ismét a mikrofonba beszélt.

– A legelső alkalommal, és kifejezetten az önök számára exkluzív ízelítőt adok a legújabb tavaszi modelljeimből.

Modelljeiből? A szó bombaként csapódott Nairóba. A legújabb tavaszi modelljeim… Hát persze! Hogy lehetett ilyen vak? Scarlett – skarlátvörös. A szó ki volt írva a butik kirakata fölé. A tervezőt pedig Rose Cavallierónak hívják. Rose… Piros… Scarlett.

A bársonyfüggöny szétnyílt, és egy modell sétált végig a kifutón a jelenlévők csodáló pillantásai és felkiáltásai közepette. Igazi remekművet viselt csipkéből és selyemből, egy álomszép menyasszonyi ruhát. Nairo azonban alig nézett oda, az ő figyelmét a kifutó szélén álló nő foglalta le, aki mikrofonnal a kezében uszályokról, gyöngyös csipkékről és míderekről beszélt.

De Nairo semmi másra nem tudott gondolni, csak arra, hogy ő, Piros, nem más, mint Rose Cavalliero. A Scarlett Butik tehetséges tervezője, aki a menyasszonyi ruhát fogja tervezni a húga közelgő esküvőjére. A nő, akit évekkel ezelőtt Pirosként ismert meg, ugyanaz a nő, akit most rá kell vennie, hogy tartson vele Spanyolországba.

Hirtelen ugyanolyan csapdában érezte magát ebben a nyomasztóan nőies hangulatú teremben, mint kisfiúként apja impozáns családi kastélyának szobáiban. Castillo Corazón – „a szív vára”. Egyetlen név sem illett volna rá kevésbé. Nairo nehezen kapott a levegőt. Éppúgy szorongott, mint amikor új mostohaanyja bemutatta a barátnőinek, ismerősök feleségeinek és lányainak, akik korábban vagy még akkor is az apja szeretői voltak. Zaklatták, üldözték, mint valami ragadozók, így aztán már egész fiatalon megtanulta elválasztani az ocsút a búzától az emberek közt.

Legalábbis azt hitte, megtanulta. Piros gyönyörű zöld szemében nem ismerte fel a hamisságot, és annál jobban fájt az árulása.

– Egy nem túl fiatal menyasszony számára jó opció lehet ez az elegáns modell…

Piros tiszta hangja könnyedén áthatolt a gondolatain. A fenébe, megint becsapta. Pontosan tudta, ki ő, és hogy azért jött, hogy találkozzon vele, mégis meghagyta abban a hitében, hogy csak alkalmazott. Ahelyett hogy megmondta volna az igazat, hogy ő Rose Cavalliero, szándékosan sötétben hagyta, és a lehető leggyorsabban kitessékelte a butikból… hogy aztán később egy személytelen hangú üzenetben visszautasítsa a megrendelést.

Dühösen gondolt az e-mailre, amelyet másfél órával ezelőtt kapott a szállodai lakosztályában. Rose Cavalliero nagyon sajnálja, de mégsem találkozhat vele; elnézést kér a kellemetlenségekért, de jelenleg nem vállal több munkát, mert az édesanyját kell ápolnia.

Udvarias és személytelen.

– És itt jön a tavaszi kollekcióm csúcspontja, melynek a Princess nevet adtam…

Az utolsó modell is előbújt a vörös bársonyfüggöny mögül, és ebben a pillanatban Nairo megértette, miért ragaszkodott hozzá Esmeralda, hogy ez a tervező készítse az esküvői ruháját. A kreációi valóban lélegzetelállítóak voltak. Egy ilyen ruha a félszeg húgát is elbűvölő szépséggé változtatná… azzá a hercegnővé, akinek lennie kellene. És remélhetőleg Esmeralda megkapja azt az önbizalmat, amelyre szüksége van ahhoz, hogy megállja helyét Oscar herceg kritikus és igényes családjával szemben, anélkül hogy újra megbetegedne. És Nairo tartozott ezzel neki.

Soha nem felejtette el a látványát, amikor visszatért Argentínából, ahová az apja küldte ifjúkori lázadásának büntetéseként. Esmeralda mindig is vékony volt, de most olyan törékenynek tűnt, mint egy kismadár. Nairo alig merte megölelni. Bűntudattal telve rá kellett döbbennie, hogy húga anorexiában szenved. Hosszú, fáradságos harc volt letéríteni erről a végzetes útról. Akkoriban megfogadta, hogy soha többé nem hagyja cserben, mindent megtesz, hogy boldoggá tegye. Hogy egészséges és erős maradjon.

Ezért viszi el Rose Cavallierót Spanyolországba, még akkor is, ha ez a nő évekkel ezelőtt elárulta.

Ha majd Piros, vagy Rose, vagy akárhogy is hívják, az andalúziai kastélyában lesz, akkor pontot tehet a történetük végére. Kielégíti a kéretlen szenvedélyt, amit a lány még mindig felébreszt benne, és egyúttal meg is leckézteti. Akkor majd megtudja, milyen érzés, mikor csak úgy egyszerűen ejtik az embert.

A falnak támaszkodott, lazán keresztbe fonta a karját, és türelmesen várt, amíg eljön a megfelelő pillanat, hogy beszéljen vele.

Rose viszont annyira a divatbemutatóra koncentrált, hogy nem volt ideje végignézni a közönségen. De most, hogy bemutatták az utolsó kreációját, és az összes modell kijött a kifutóra, kicsit pihenhetett. Fellélegzett, s a tekintete körbejárt…

És észrevette Nairót.

Nyugodtan, összefont karral, feketébe öltözve, nyitott inggallérral állt a falnak dőlve. Mint egy nagy, sötét ragadozó madár egy sereg színes, csicsergő papagáj között. Ám aranybarna szemének átható tekintete meghazudtolta látszólagos lazaságát.

– Rose!

– Ms. Cavalliero!

A közönségből érkező kiáltások kizökkentették gondolataiból. Gyorsan leküzdötte a készülődő pánikot, és ismét a munkájára koncentrált. Az első sorban ültek a sajtó képviselői, akik remélhetőleg kellő hírverést csinálnak az új kollekciónak. Égetően szüksége volt a megrendelésekre, hogy megmentse az üzletét, és mindent megadhasson az anyjának, amire szüksége van.

Elszakította a tekintetét az ajtóban álló baljós, sötét alakról, és az ismert divatújságírónő felé fordult, aki egy luxusmagazin munkatársa volt.

– Szívesen válaszolok, ha van még kérdésük…

– Jó hallani.

Ezt nem az újságírónő mondta, hanem egy magas szőke, akit Rose eddig észre sem vett. A bátorsága megcsappant. Ismerte ezt a nőt, és sejtette, mi következik.

– Nem találja ironikusnak, hogy éppen most mutatja be az új menyasszonyi kollekcióját, és romantikus álmokat teremt, miközben a személyes története pont az ellenkezőjét bizonyítja?

A csípős felhang félreérthetetlen volt. Andrew egyik partiján ismerte meg Geraldine Somerset, akiről mindenki azt gondolta, hogy a férfi őt fogja eljegyezni, mígnem Andrew találkozott Rose-zal.

– Nem tudom, mire gondol.

– Dehogynem tudja. – Geraldine egy ismert bulvárlapot lengetett, aztán élvezettel kinyitotta, és körbemutatta, hogy mindenki lássa a címsort: – „A nő, aki álmokat teremt… vagy lerombolja őket?”

Rose azt is pontosan tudta, milyen képek illusztrálják a sztorit, mivel néhány nappal ezelőtt egy jóindulatú idegen bedobta az újságot a postaládájába. Az egyik oldalon egy fotó volt a lesújtott Andrew-ról, a másikon egy fotó, amelyen Rose épp belép a butikba, s a kirakat fölött jól látszik a „Scarlett” felirat. Valami paparazzo készítette a képet nem sokkal azután, hogy bombaként robbant a felbontott eljegyzés és a lemondott esküvő híre.

– Maga venne esküvői ruhát egy olyan nőtől, aki épp lemondta le a saját esküvőjét? Három nappal előtte? – kérdezte kihívóan Geraldine. – Rábízná élete legfontosabb napját, vagy a lánya életének legfontosabb napját egy olyan nőre, aki annyira nem törődött a vőlegénye érzéseivel, hogy gyakorlatilag az oltárnál hagyta faképnél?

– Nem, az nem úgy volt! – tiltakozott Rose felháborodottan, de Geraldine kérlelhetetlenül lengette tovább az újságot.

– Álmokat teremt vagy lerombolja őket? – idézte a címet.

Ezzel érezhetően elérte a kívánt hatást: a közönség hangulata érezhetően megváltozott, az első emberek felálltak, hogy távozzanak.

– De ennek semmi köze a munkámhoz – próbálta Rose menteni, ami már láthatóan nem volt menthető.

Geraldine-nak sikerült a divatbemutató keltette lelkesedést elutasítássá változtatnia. S ami még rosszabbá tette a helyzetet, Rose-nak ebben a pillanatban jutott eszébe, hogy Nairo Moreno végignézi ezt a kellemetlen jelenetet.

Tekintete önkéntelenül az ajtóhoz vándorolt, ahol a férfi a falnak támaszkodott. Összeszűkült szemmel, rosszallóan összeszorított ajkakkal, sötét szemöldökét összehúzva figyelte az eseményeket. Aztán lassan felegyenesedett, komoran és fenyegetően.

– Ez a nő balszerencsét hoz! – folytatta Geraldine belelendülve. – Ugyan ki akarná, hogy ő tervezzen neki esküvői ruhát?

– Én.

A válasz hangosan és tisztán elnyomta az emberi hangok moraját. Az ezt követő csendben a légy zümmögését is hallani lehetett volna. Nairo magabiztosan, sietség nélkül, egy párduc kecsességével ment előre. A nők elhátrálva utat nyitottak neki.

Geraldine mellé ért, kivette a kezéből az újságot, összegyűrte és félredobta.

– Én Ms. Cavallieróval terveztetnék egy ruhát valakinek, akit szeretek. És bárki, akinek van szeme, ugyanezt tenné, nem gondolja? Nem kell sok ész, hogy belássuk, hogy Ms. Cavalliero kivételes tehetség. Férfiként nem vagyok éppen a divat szakértője – vonta meg a vállát –, de még én is látom, hogy ezek a ruhák igazi műalkotások.

Rövid idő alatt sikerült lecsillapítania a Rose felé áradó elutasítást.

– Miss Cavalliero…

Nairo kinyújtotta a kezét, hogy lesegítse a kifutóról. Szüksége is volt erre a segítségre, a férfi támogatására. De amikor Nairo ujjai finom kezére fonódtak, mintha tíz évet visszarepült volna az időben. Hirtelen újra az a naiv, reménytelenül szerelmes tinédzser lett, aki Jettnek adta a szívét és az ártatlanságát. Akkoriban a férfi egyetlen apró érintése elég volt, hogy lángra lobbantsa benne a szenvedélyt.

Teljesen felkészületlenül érte a dolog, érezte, hogy arcába szökik a vér.

– …most már beszélhetnénk a húgom esküvői ruhájáról?

Minden szem rászegeződött, és ő csak egyféle választ adhatott. Nairo Moreno megmentette a hírnevét és az üzletét, és az ajtó hangos csapódása elárulta, hogy Geraldine Somerset beismerte a vereséget.

Rose-nak feltűnt, hogy Nairo milyen sokatmondó hangsúllyal ejtette ki azt a két szót, hogy most már. Igen, így már nem utasíthatja vissza a megbízást…

De egyszer már átélte ezt, és csak egy hajszálon múlt, hogy épen megúszta. Nairóról, a nemes megmentőről egyszer már kiderült, hogy fenyegetést jelent számára. És most hogyan lesz? Megmentette, vagy csak ismét csapdába csalta? Szabadságot és anyagi biztonságot kínál neki, vagy behálózza?

Akárhogy is, jelen helyzetében nincs más választása, mint megadni neki azt a választ, amit hallani akar.

– Miss Cavalliero?

Barátságosan hangzott, szinte gyengéden… de amikor Rose felemelte a tekintetét, valami egészen mást olvasott ki a férfi igéző aranybarna szeméből: jéghideg elszántságot és a kimondatlan fenyegetést, hogy tönkreteszi, ha szembeszáll vele.

Nairo Moreno mentőövet dob neki – de csak ha azt teszi, amit ő akar. Eddig is rengeteg problémája volt, és most olyan ellenféllel találta magát szemben, aki mindent felülmúl. Csöbörből vödörbe… De van más választása?

– Természetesen, señor Moreno… – Rose magára erőltetett egy mosolyt, és csak remélni tudta, hogy meggyőzőnek látszik. – Nagyon szívesen elvállalom a munkát.

3. FEJEZET

Nairo nem sietett beszélni a megrendelésről. Türelmesen várt, amíg Rose válaszolt a leendő menyasszonyok vagy a leendő menyasszonyok anyáinak kérdéseire. Nairo Moreno bizalma nyilvánvalóan elég volt ahhoz, hogy sok hölgyet meggyőzzön, a Scarlett a megfelelő menyasszonyiruha-butik a nagy esküvőjükhöz.

Ami nem volt meglepő, mert ahogy Rose egy gyors internetes keresés során megállapította, Nairo húgának esküvője az év társadalmi eseményének ígérkezik. Esmeralda Roja Moreno egy befolyásos osztrák arisztokrata családba házasodik be: vőlegénye Oscar Schlieburg herceg, Leopold herceg legidősebb fia, az esküvőjük szinte felér egy állami ünnepséggel. Rose bele se mert gondolni, ez mekkora reklámot jelentene a butikja számára.

A fellendülés már meg is kezdődött: a divatbemutató vendégeiből pillanatok alatt összeállt a potenciális vásárlók listája.

– Úgy tűnik, nagy a sikert – jegyezte meg Nairo, mikor az utolsó vendég is távozott.

– Az enyhe kifejezés.

Rose annyira el volt foglalva, hogy megfeledkezett Nairo jelenlétéről. A férfi néma megfigyelőként ült a kifutó szélén, feketébe öltözött tekintélyes alakja szembetűnő kontrasztot alkotott a hangsúlyosan nőies fehér-ezüst dekorációval. A lány önkéntelenül megborzongott, amikor felállt, és lassan odasétált hozzá.

– Köszönöm a segítséget. Nagyra értékelem.

Nairo kifürkészhetetlen arckifejezéssel bólintott.

– A segítségnek ára van.

Hát persze. Nairo Morenóval van dolga, egy olyan férfival, aki legalulról indult, de jelentős vagyonra és befolyásra tett szert. Az ilyen ember mindig behajtja a tartozást.

– Milyen ára?

– Ó, ne ijedj meg – válaszolta Nairo derűsen. – Nem arra kérlek, hogy add oda magad. – Egy pillanatra elhallgatott, hagyta, hogy hassanak gúnyos szavai, majd jelentőségteljesen hozzátette: – Miért tenném, ugyebár? Mi már eleget élveztünk együtt, nem igaz, querida?

A drasztikus emlékeztető, hogy ő volt az első férfi az életében, érzékeny ponton találta Rose-t. Ha csak arra gondolt, milyen készségesen adta neki a szüzességét, mennyire elvakította a szerelem…

– Ja, és elég felejthető volt! – vágott vissza a szándékoltnál hevesebben, de azonnal megbánta.

A divatbemutató végén Nairo melléje állt, és ezzel gyakorlatilag megmentette a butikját, de ugyanilyen gyorsan vissza is veheti a meglepő ajándékot. Az új kuncsaftok pillanatok alatt elfordulnak tőle, ha a férfi ismét megvonja tőle a kegyét.

Nem szabad elfelejtenie, hogy ez már nem Jett, a nincstelen lázadó, akit tíz évvel ezelőtt ismert. Nairo Roja Moreno teljesen más kaliber, olyan férfi, akinek a státusza, pénze és hatalma lenyűgöző karizmát kölcsönzött. A húga éppen az európai arisztokráciába készül beházasodni, de ha hinni lehet az internetes beszámolóknak, Nairo személyes vagyona sem kisebb, mint leendő apósáé. Ha Rose őszinte volt, nem igazán akarta tudni, pontosan hogyan is szerezte ezt a mesés vagyont. Ez megint csak arra emlékeztette, milyen kétes üzelmeket folytatott annak idején, és hogy ő miért menekült el tőle. A mai Nairo Moreno azonban fényévekre volt a hosszú hajú, sovány Jett-től, akiről egykor azt hitte, szereti.

Szerencsére már régen túltette magát rajta. De voltak sebhelyek a lelkén, melyek figyelmeztették, hogy legyen résen. Mindenképp ostobaság alábecsülni egy olyan ellenfelet, mint Nairo Moreno, és túlságosan provokálni.

– Querida… – utánozta kissé gúnyosan a férfit. – Hogyhogy most hirtelen spanyol lettél?

– Egyáltalán nem hirtelen. Mindig is Spanyolországban éltem… pontosabban a családom andalúziai eredetű. Tehát a spanyol az anyanyelvem.

– De soha nem beszéltél spanyolul, amikor mi… abban a házban.

– Nem. – Nairo arca teljesen kifejezéstelen maradt. – Nem akartam, hogy megtudják, ki vagyok.

Rose-nak fájt, hogy őelőle is eltitkolta az igazságot.

– De úgy tűnik, ezzel te is így voltál – tette hozzá a férfi. – Mesélj csak, mikor lett Piros Brownból „Rose Cavalliero”… ami persze sokkal egzotikusabban hangzik.

Rossz emlékek ébredtek Rose-ban, egy pillanatra összeszorult a torka. Látta magát a kórházban, brutálisan megvert anyja ágyánál, akit a mostohaapja, Fred Brown bántalmazott.

– Ez az én hibám – vallotta be Joy. – Teljesen bedőltem neki: helyes arca volt, szexi teste… Reménykedtem, hogy lesz mellettem egy erős férfi a bajban. Azt hittem, megváltozik.

Milyen ismerős. Hát nem így járt ő is Nairóval?

– Mindig is Rose volt a keresztnevem – válaszolta hűvösen. – A Brown pedig a mostohaapám vezetékneve volt, akkoriban így voltam bejegyezve. Képzelheted, milyen boldogan változtattam meg, amint lehetett. Miután végre kibékültem anyámmal, és először beszéltünk egy igazit, elmondta, hogy az apám egy olasz művész volt, akivel egy nyaraláson találkozott. Enzo Cavallierónak hívták.

Egy másik vonzó férfi, akibe az anyja belezúgott, és aki aztán otthagyta, és Joy hiába próbált kapcsolatba lépni vele, amikor kiderült, hogy terhes.

– Azóta is ezt a nevet használom. De bagoly mondja verébnek, señor Moreno. Akkoriban te se sokat árultál el magadról.

Nairo biccentett.

– Jett a becenevem volt, amit a banda adott nekem a gettóban. Könnyebbnek tűnt ezt használni.

Rose nem igazán akart a múlton rágódni, a jelenben is volt elég sürgető probléma.

– Jó, akkor mibe fog kerülni nekem a segítséged? – tért vissza az eredeti kérdéséhez. – Mármint azon kívül, hogy megtervezem az esküvői ruhát a húgodnak.

A válasz meglepő volt.

– Azt akarom, hogy kísérj el Spanyolországba, és élj velem ott egy hónapig… persze nem úgy. – Szája sarka megrándult, amikor lány döbbent arckifejezését. – Meggyőződésem, hogy egyikünk sem akar visszatérni ahhoz, ami régen volt. Azért kell velem jönnöd, hogy igazán megismerd Esmeraldát. Minél jobban megismered, annál jobban meg tudod tervezni a kívánságai szerint az esküvői ruháját meg minden mást, ami kell.

– Nem tehetem – felelte Rose. – Igaz volt, amikor azt mondtam, hogy anyám nincs jól.

Nem lepődött meg a férfi rosszalló tekintetén. Nairo volt az egyetlen ember, akinek beszélt a bántalmazó mostohaapjáról, és Nairo arról is tudott, hogy Joy a férje oldalára állt, amikor a lánya tőle kért segítséget, mert a férfi erőszakoskodott vele. Ezért szökött el Rose otthonról és kötött ki annak a férfinak a karjaiban, aki akkoriban Jettnek hívta magát.

Jett megértése volt az egyik oka, hogy fülig beleszeretett. Aztán rájött, hogy a férfinak van egy teljesen más, sötét oldala is…

– Pont azért a nőért akarod félretenni a saját életedet, és megkockáztatni, hogy tönkreteszed a boltodat? – kérdezte Nairo komolyan.

Rose nem hibáztatta a kérdésért, elvégre ő maga is évekig így gondolkodott. Hosszú, fájdalmas békülési folyamat kellett, hogy eljussanak az anyjával oda, ahol most tartottak.

– Ő az anyám.

– Anyaként viselkedett, amikor a mostohaapád pártját fogta veled szemben?

– Később nagyon megbánta. Egyszerűen csak… meg volt rémülve. Egyedülálló anyaként nem könnyű az élet. Mindenből kevés van, főleg pénzből és támogatásból.

Joy abban látta a megváltást, ha talál egy férfit – bármilyen férfit. És Fred Brown nagyon vonzó volt. Jóképű arc, mely sajnos sötét jellemet takart. De Rose inkább nem foglalkozott ezzel a gondolattal, mert arra emlékeztette, hogy túlságosan hasonlít az anyjára ebben a tekintetben.

– Amikor újra felvettem vele a kapcsolatot, nagyon rossz állapotban volt – folytatta. – Miután leléptem, Brown rajta vezette le az agresszióját. Most meg mellrákja volt, megműtötték, a kemoterápiából lábadozik. Napról napra jobban van, de nem érezném jól magam, ha egyedül hagynám, szerintem ezt…

Nairo leintette.

– Akkor gondoskodom róla, hogy a lehető legjobb ellátást kapja. Kap egy ápolót, aki éjjel-nappal vigyáz rá, és bármi mást, amire szüksége van.

Vagyis azt a fajta professzionális ellátást kapja, melyet Rose soha nem engedhetett meg magának. Már a gondolat, hogy ilyen jól gondoskodnak majd az anyjáról, arra késztette, hogy máris igent mondjon Nairónak. Bűntudat gyötörte, hogy olyan gyakran magára kellett hagynia Joyt a kis lakásban, amelyen osztoztak. Nagy volt a kísértés, de habozott, mert kíváncsi volt, hogy mik Nairo valódi szándékai.

– Én nem így szoktam dolgozni…

– Vagy így, vagy sehogy – hangzott a válasz.

– És ha nemet mondok?

– Gondolom, Geraldine tudna ajánlani egy másik tervezőt.

Nairo jeges tekintete meghazudtolta laza hangnemét. Halálosan komolyan gondolta. És ha Geraldine ajánlására valóban másik tervezőt választ, akkor neki végleg befellegzett.

– De miért nem jön el a húgod egyszerűen Londonba, hogy megbeszéljünk mindent, mint bármelyik másik ügyféllel?

– Esmeralda nem olyan, mint „bármelyik másik ügyfél”. Ennek az esküvőnek tökéletesnek kell lennie, és azt akarom, hogy a húgom mindent megkapjon, amit csak akar.

Ez elkényeztetett kis hercegnőre utalt. Rose már bánta, hogy egyáltalán köze volt ehhez az esküvőhöz. Másfelől viszont a megbízás fordulópont lehet az életében, felbecsülhetetlen reklám. A divatbemutató vendégeinek reakciójából ítélve ez valószínűleg végleg elfeledtetné a saját elmaradt esküvőjét és az „összetört szívű vőlegényt”. Megálmodná Esmeralda Roja Moreno esküvői ruháját, és nemzetközi hírnevet szerezne.

– És tényleg elintéznéd, hogy anyukámnak legyen gondozója?

– Ha ez a feltételed, akkor igen. Felveszek egy ápolónőt, aki beköltözik hozzá, és éjjel-nappal vigyáz rá. – Nairo megnevezte az exkluzív ügynökséget, melynek árait Rose soha nem engedhette volna meg magának. – Személyesen választhatod ki. Ha megfelel, elintézem, hogy holnap bemutatkozzanak neked a jelöltek. Megértem, hogy nehéz egyedül hagynod az anyádat. A húgom is beteg volt, ezért sem jött most velem.

– Ó, sajnálom – felelte Rose bűntudatosan. Igazából hálásnak kellene lennie Esmeraldának. – Hát jó, szívesen megtervezem az álomruháját élete legszebb napjára.

– Köszönöm, ezt nagyra értékelem – mondta Nairo váratlanul gyengéden, ami mélyen megérintette Rose-t. Bár ez a hang nem neki szólt, hanem a férfi húgának, spontán puszit nyomott a férfi arcára.

– Nem, én köszönöm!

Egy kis puszit akart hálából, semmi mást. De amikor ajka a férfi arcához ért, és belélegezte exkluzív arcszesze illatát, egy pillanat alatt tudta, hogy ez nem fog ennyiben maradni. Olyan volt, mintha égő gyufát tartana a száraz taplófához. A futó hálapuszi emlékek tömegét hozta mozgásba… lángot gyújtott, mely azzal fenyegetett, hogy felemészti. Rose megingott, és támaszt keresve Nairóhoz bújt, s a férfi magához húzta.

– Piros…

A hangjában olyan érzések rezegtek, melyekre Rose legalább annyira vágyott, mint amennyire félt tőlük. Még mindig megvolt köztük a kémia. Mintha sistergett volna a levegő, valahányszor egymásra néztek, s a legkisebb érintéstől is cikázó villamosság futott szét a lány testében.

– Rose…

A tény, hogy most az igazi nevén szólította, csak még rosszabbá tette a helyzetet. A következő pillanatban lehajolt, és vadul és követelőzően birtokba vette a lány ajkát. A felszabadult érzelmeinek rohamától Rose-nak elállt a lélegzete. Tehetetlenül engedett a nyelvének, és odaadóan viszonozta a csókot. Tér és idő határai feloldódtak, Rose úgy érezte, visszarepül tíz évet, vissza a foglalt házba, annak a férfinak a karjaiba, aki a segítségére sietett, amikor a legnagyobb szüksége volt rá, s ő, a naiv és jóhiszemű tinédzser, odaadta neki a szívét.

Fiatalon, ártatlanul és tapasztalatlanul alámerült az érzékiség világába. Azóta sem érzett semmi hasonlót – mostanáig. Mintha belökött volna egy ajtót, és beengedte volna a napsugarakat. Nairo melegsége és ereje elárasztotta. Még mindig szüksége volt rá, odabújt hozzá, karját a nyakára fonta…

– Nem!

A férfi elhátrált, hirtelen kizökkentve álmodozásából. Rose-nak meg kellett erőltetnie magát, hogy felnézzen rá. Bár tüzes tekintete elárulta, mennyire vágyik rá, a férfi megragadta a vállánál fogva, és ellökte magától.

– Nem! – ismételte ellenségesen. – Erről szó sem lehet. Nem akarom.

Hazug! – villant át Rose agyán. Hogy állíthatja, hogy nem akarja, amikor ilyen világosan kiolvasható a szeméből az ellenkezője?

– Kedvesem, hajlamos vagy túlreagálni, nem gondolod? – mondta gúnyosan a lány. – Csak egy kis puszi volt.

– Nálam a „kis puszi” egészen mást jelent.

Nairo önkéntelenül is elmosolyodott, mert persze nem kerülte el a figyelmét, hogy a lány pontosan a délelőtti szavait használta fel ellene. Van benne kurázsi, azt meg kell hagyni. De ami az imént történt, azt semmiképp sem lehet „kis puszinak” nevezni. Köztük olyan valószínűleg nem is lehetséges.

Még érezte ajkán a lány ajkát az ajkain, forró vágy tombolt benne, ami szinte lehetetlenné tette, hogy világosan gondolkodjon. De elég volt egyetlen pillantás Rose gyönyörű szemébe, és tudta, hogy márpedig muszáj tiszta fejűnek maradnia. A fenébe is, egyiküknek észnél kell lennie, különben itt és most, a szőnyegen magává teszi a lányt. És Rose nem ellenkezne, ebben biztos volt. Talán karmolna és harapna egy kicsit, mint a macska, de ugyanúgy akarná, mint ő. A tekintete meghívás volt, ahogy a gyengéd érintése is… nem beszélve arról a nagyon nem aprócska pusziról.

– Mindegy – mondta Nairo határozottan. – Nem ezt akarom tőled.

– Remélem, mert én se akarom!

Bár a lány mindent megtett, hogy büszkének és elutasítónak tűnjön, a tekintete elárulta, hogy ugyanolyan izgatott, mint ő. Nairo még tíz év után sem felejtette el, milyen gyönyörű volt, amikor vágyott a gyönyörre, amit csak ő adhatott meg neki.

– Elvállalom a húgod esküvői ruháját, de ez minden. Üzlet, semmi több.

– Ez nekem nagyon is megfelel – mondta Nairo, és kezet nyújtott.

Rose elfogadta, és hangsúlyozottan üzleties módon megrázta. Ennek ellenére Nairo nem tudta nem észrevenni, hogy összerezzent az érintésre. Ő is érezte az elektromosságot, és megbabonázva figyelte, ahogy Rose nyelve hegye végigsiklik az érzéki ajkakon. Ó, igen, itt és most megkaphatná őt, csak akarnia kellene… és, querido Dios – akarja is! Fékezhetetlen vágy tombolt benne. Ha kicsit kitartóbb lenne… ha újra megcsókolná, simogatná…

De mi haszna lenne belőle? Ennyi idő után vad szex lenne, és túl gyorsan véget érne. Zaklatott érzelmei el akarták hitetni vele, hogy még ez is megérné, de a kevés megmaradt józan esze azt tanácsolta, hogy válasszon másik stratégiát, amely végül sokkal nagyobb, mélyebb kielégülést hoz majd neki.

Érdemes várni. Az nemcsak benne, de a lányban is fokozza a vágyat. Minél tovább várakoztatja a lányt, Rose annál jobban vágyni fog rá, és neki annál nagyobb lesz a diadala, amikor végre magáévá teszi. És ezúttal Rose-nak nem lesz rá lehetősége, hogy ejtse. Ezúttal ő fogja ejteni Rose-t.

– Elvihetlek a kocsimmal? – ajánlotta fel lazán.

– Nem, köszönöm. Még rendet kell tennem, aztán hívok egy taxit.

– Jó, akkor holnap találkozunk az interjúk miatt. Elintézem, hogy az ügynökség küldjön néhány alkalmas jelöltet.

– Az szuper lenne.

Rose műmosolya elárulta, milyen nehezen tudja elrejteni frusztráltságát. Nairo túl jól ismerte, semhogy be tudta volna csapni. Nem lesz nehéz elérni, hogy a lány továbbra is rá legyen gerjedve. Még tíz év különlét után sem hűlt le köztük a szenvedély, sőt ha lehet, még fokozódott is. Elvégre egy felnőtt férfi vágyát egy felnőtt nő iránt aligha lehet összehasonlítani egy ifjúkori hormonviharral. Pedig már akkor is megőrült Rose-ért.