Silvia Santos

Enyém vagy!

Igaz történet egy bántalmazó kapcsolatról, a túlélő szavaival…

Borítókép: Lyspur Art

2023.

Bevezetés

Amikor a könyv témáján gondolkodtam, valami nagyon ütőset akartam. Olyasmit, ami valóban elgondolkodtatja az olvasót, ami érdekes és lebilincselő. Olyan témát kerestem, ami nem csak a székhez köti az olvasót, hanem komoly tanulsággal is szolgálhat. Aztán egyik nap felkeresett egy nagyon kedves barátnőm, aki tudott a könyvemről és arról is, hogy éppen hatalmas dilemmában vagyok könyvem tökéletes témájának megformálását illetően. Mosolyogva, de kissé remegő hangon  így szólt hozzám:

- Ismerek egy történetet, amit meg kellene írnod.

Akkor még nem tudtam, hogy a saját sztoriját szeretné elmesélni nekem és izgatottan vártam, hogy megossza velem a történetet. Azt mondta, nem lesz egyszerű sem elmondani és biztos abban is, hogy végighallgatni sem. Először nem értettem mit akar ezzel mondani, vajon mi lehet olyan felkavaró, ami történt az ő életében és amiről én egy szót sem tudok? Aztán vett egy mély lélegzetet és belevágott.

Most már tudom, mit értett az alatt, hogy egyikünknek sem lesz könnyű feldolgozni a hallottakat, neki azért, mert átélte mindezt, nekem pedig azért, mert tökéletesen átéreztem mindazt, amit hallottam.

Íme egy igaz történet egy nárcisztikus személyiségzavarral küzdő férfi és egy egészséges, empatikus nő tragikus kapcsolatáról, amely elkísér bennünket a mennyország kapujától egészen a pokol legmélyéig, majd onnan a felszabadító gyógyulásig.

Szeretném, ha ez könyv segítség lenne mindazoknak, akik esetleg éppen most vannak mélyen benne  egy efféle kapcsolatban, vagy esetleg épp egy nárcisztikus szakítás után próbálják újraépíteni saját magukat, de ez a könyv szól azokhoz is, akik talán még soha életükben nem találkoztak ezzel a szörnyű jelenséggel. Nem árt tudni erről és ezáltal időben felismerni magát az Ördögöt…

Anyám szólt odafentről:

- Szia, Kicsilány! Remélem minden rendben! Ugye boldog vagy?

- Anyukám! Már nagyon hiányoztál! Merre jártál? Fogadok, sok dolgod van odafent is, ahogy mindig is volt.

El sem tudod képzelni miken megyek keresztül. Nem is emlékszem mikor éreztem ezt. Könnyűnek,   felszabadultnak érzem ismét magam, bár az is igaz, hogy néha vannak még hullámvölgyek.

Azt mondják a hozzáértők örüljek, hogy ennyivel megúsztam...

De hogy is kezdődött…?

Az illúzió

Az illúzió (vagy érzékcsalódás) egy pszichológiai jelenség, amelynek során félreértelmezünk a valóságból érkező ingereket, azaz az agyban az érzékszervek által közvetített információ felhasználásával egy az objektív valóságtól eltérő reprezentáció keletkezik. Illúziót bármelyik érzékszerv okozhat, ezért vannak optikai csalódások, hallási, szaglási, tapintási illúziók, valamint az időérzékkel és az egyensúly-érzékeléssel kapcsolatosak is. Jellemző az illúziókra, hogy az emberek többségénél ugyanazt a hatást, vagy nagyon hasonlót váltják ki. Az illúzióknak rendhagyó észlelésének vizsgálata gyakran tárgya a kísérleti pszichológiának, ezeken keresztül az észlelés mindennapi jelenségeinek megértéséhez is közelebb kerülünk.

Sokszor a trükk ismerete sem képes eloszlatni az érzéki csalódást...

2016.

Szeretek itthon lenni, mert ez számomra a béke szigete. Azt érzem, sosem akarok innen elmenni, itt akarok megöregedni. Ez az otthon pontosan olyan, mint amilyenről mindig is álmodtam. Még csak egy tervezetet láttam az egész házról, mikor beleszerettem. Aztán lépésről lépésre láttam, ahogy megépül. A mi lakásunk lett a legszebb, ebben biztos vagyok. Az elrendezés, a színek, a fények, a nagy ablakok, a panoráma, minden tökéletes. A környékről nem is beszélve. Amerre a szem ellát, mindenhol a természet csodája néz vissza ránk. Az erdők, a rétek szépséges mivolta békével és csodálattal tölti el a szívünket és a mindennapjainkat. Amikor csak tehetjük gyalogosan közelítjük meg az otthonunkat a vasútállomástól, ami egy hosszabb túrával felér. A hazafelé vezető úton számtalan csodába ütközünk, a vidáman játszadozó gyermekek kacagása borítja be a szépen kialakított játszótereket, tovább haladva pedig egy lovas tanya meseszerű képe fogad bennünket.

És akkor még nem szóltam az erdők, mezők látványáról, az illatokról, a csodaszép virágokról, melyek körülölelik a környéket. Minden, amire egy egészséges lelkű embernek szüksége van, itt megtalálható. A gyerekeim is imádják az itteni életünket, nem beszélve a mindig nyüzsgő kutyánkról, aki egész nap csatangolna ebben a varázslatos környezetben. Valójában ez volt, amire mindig is vágytam. Szóval a fellegekben jártam. Mégis valami hiányzott…

Évekkel ezelőtt hoztam egy súlyos, de annál bölcsebb döntést; elváltam. Akkor New Yorkban éltem a férjemmel és a három gyermekünkkel a párom lakásában. Amikor rosszra fordultak a dolgok és már azt éreztem, nincs értelme tovább küzdenünk a kapcsolatunkért elhatároztam, hogy egy tökéletes, békés otthont teremtek a gyermekeimnek, ahol vidáman, feszültségek nélkül nőhetnek fel. Fontos szempont volt számomra, hogy kiszakadjunk a nagyváros zajából, a természet lágy ölén akartam felnevelni az akkor még kicsi gyerekeimet. Nem volt egyszerű, hiszen teljesen egyedül voltam, ráadásul az anyagi helyzetem is – enyhén szólva – siralmas volt. De nincs olyan, hogy lehetetlen! Csak a célt láttam magam előtt. Nem volt kérdés, hogy sikerülni fog. Így vagy úgy, de megoldom. És láss csodát, megtaláltuk álmaink otthonát Los Angelesben…

Olvasgatok, közben szól a zene, mint mindig. A srácaim játszanak a gyerekszobában. Szombat van. Valahogy a látókörömbe kerül a hétvégi horoszkóp. Megmondom őszintén nem szoktam elolvasni, mert én abban hiszek, hogy az életemet én fogom iránytani és engem ne merészeljen semmilyen horoszkóp befolyásolni. Most mégis beleolvasok. Aztán egy jó nagyot mosolygok. Ja, persze…

Szombat van. Holnap, azaz vasárnap megismerkedek valakivel és szerelembe esek. Ja, persze! Megint csak mosolygok. Azt nem tudom, hogy kínomban vagy örömömben, inkább talán csak egyfajta rejtett reménykedés fog el, hátha mégis. Oké, de ennyi magányos év után? Meg hát nem vagyok már fiatal és attól tartok, elfelejtettem hogyan kell szerelmesnek lenni. Az agyam emlékszik vajon még erre az érzésre?

Kavarognak bennem a gondolatok, de végül ugyanott kötök ki, mint az elején: Ja, persze!

Talán sokaknak ismerős az érzés, akik valaha hosszú, magányos vagyis társ nélküli életet éltek. Én a magam részéről már-már lemondtam arról, hogy egyszer az életben egy szerető társ mellett ébredek, nem azért, mert nem volt rá igényem, hanem egész egyszerűen azért, mert olyannyira hozzászoktam ehhez az életvitelhez, hogy már szinte meseszerűvé vált számomra, hogy valaha ez velem újra megtörténhet. Mindig csodálattal nézem azokat a barátaimat, ismerőseimet, kollégáimat, akik boldog, kiegyensúlyozott kapcsolatban élnek, pláne ahol gyerekek is vannak és a bennem rejlő boldogsághormonok ezt látva megsokszorozódnak. De a lelkem mélyén ott rejtőzik a bánat is, mert nem értem, nekem miért nem adatott meg mindez? Kisgyerek korom óta nagy családra vágytam, egy szerető férjjel és sok-sok gyerekkel, mindig az volt az álmom, hogy ha egyszer felnövök, én leszek a legjobb anya és feleség ezen a Földön. Sosem voltak rövid kapcsolataim, bár nem is volt túl sok belőle, éppen a kapcsolataim időtartama miatt, de mindegyikben igyekeztem a legtöbbet kihozni magamból; arra törekedtem, hogy támogató, motiváló és igaz társa legyek a partneremnek. Tudom, én sem vagyok tökéletes ember, ahogy egyikünk sem az, mégis sokszor álltam értetlenül az időközben kialakult helyzetek előtt és bizony minden esetben magamban kerestem a hibát. Vajon mit ronthattam el, vajon mi vezetett odáig, hogy a szépnek indult kapcsolat végül zátonyra futott? Ezek a dilemmák végig kísérték eddigi életemet és rájöttem arra, hogy a mérleg kilengése nem csak rajtam múlott. Sőt, azt kell, hogy mondjam rájöttem arra; egész egyszerűen arról volt szó, hogy nem a számomra megfelelő emberrel kapcsolódtam és valószínűleg az akkori partnereimnek sem én voltam a megfelelő személy az életükben. Szerencsére és az intelligenciánknak köszönhetően sosem búcsúztam el senkitől haraggal, ezt az érzést amúgy sem ismerem, a harag szó nincs benne az én személyes szótáramban. Aztán a sok kudarc után úgy döntöttem, nem próbálkozom tovább. Lehet, hogy az én életem könyvében ez így lett megírva; lesz nagy családom, lesznek csodálatos gyermekeim, de a társam ebben az életemben nem fogom megtalálni. Majd talán a következőben. Ezért is volt meglepő és kicsit mulatságos is számomra, amit akkor olvastam, amit az a drágalátos horoszkóp kihajított elém...

Vasárnap van. Október 23-a. Szeretem a hétvégéket, ilyenkor nincs ébresztőóra, nincsenek kötelező körök. Csak az élvezetek; főzés, mosás, takarítás. Igen, ez így viccesen hangzik, de én szeretem. Ilyenkor itthon nyüzsögnek a gyerekek, csupa nagybetűs élet vesz körül. Nem beszélve a macskáimról és a kutyámról, akik 0-24-ben pörögnek állandóan…

Nem nagyon van időm magamra, de azért most csak leülök egy picit.

Eszembe jut a tegnapi nevetséges horoszkóp. Mit is írt mára nekem? Ismerkedős nap lesz a mai. Józan ésszel egész egyszerűen lehetetlen küldetésnek tűnik. Csak mosolygok, de azért kicsit furdal a kíváncsiság. Teszem a dolgom, csak úgy lazán, nem kapkodva. Egy pillanatra el is felejtem a jövendőmondót, amikor egyszer csak csipogni kezd a telefonom. Üzenetem érkezik…

És itt kezdődik a történet, ami akaratom ellenére kifordított a saját valóságomból, ami elvett közel 4 évet az életemből. Amit már sosem fogok elfelejteni és ami szigorú tanítóm is volt…

Kedves Olvasóm!

Dőlj hátra, kérlek és okulj abból, amit most elmesélek neked…

- Szia! Csinos vagy!

Tessék??? Ő kicsoda? Ismernem kéne? Dehát még sosem láttam és a neve sem ismerős: Tom.

Miért írogat nekem egy ismeretlen? Biztos, hogy nem válaszolok. Sosem válaszolok ismeretleneknek, pedig volt rá példa, hogy kaptam ehhez hasonló üzeneteket. Komolyan nem értem az embereket, hogy jönnek ahhoz, hogy csak úgy írogassanak ismeretlenül?

Gondolatban el is vetettem a témát. De az üzenet ott maradt. És a fotó is az ismeretlenről.

Vasárnap este már minden készen állt a holnapi hétkezdéshez, lassan mindenki – beleértve az állatokat is – elcsendesedett. Én pedig elégedetten visszavonulót fújok és bezárkózom a hálószobámba. Ránézek a telefonomra. És az üzenet a fotóval együtt még mindig ott van. És mintha nem is én lennék, a gondolataim egyre jobban azt mondogatják: Válaszolj! Mi bajod lehet?

Olyan volt ez az egész, mintha az addig mélyen a tudatalattimba fészket rakó felismerés, miszerint már ne nagyon reménykedjek, egy röpke pillanat leforgása alatt köddé vált volna. Sőt, mintha ott sem lett volna.

Szóval a fotón egy kedvesnek tűnő, jóképű pasas mosolyog a képembe, aki szerintem jóval fiatalabb nálam, de talán mégsem olyan sokkal. Már szinte győzködöm magam. Mi bajom lehet? Egy ártatlan válasz még nem a világ vége.

- Szia! Köszönöm!

És a válaszra nem kellett sokat várni:

- Itt élsz L.A.-ben?

Kicsit tépelődöm. Belemenjek? Vagy ne? ….Mi bajom lehet?

- Igen. És te?

- Igen, én is. De eredetileg Detroit-i vagyok. Ott nőttem fel.

- Oh, Detroit. Még sosem jártam ott.

- Ha szeretnéd, egyszer megmutatom neked. Látom van kutyád. Imádom őket!

Na kész, ez a fickó tud valamit. A gyenge pontom, a kutyám. És természetesen a gyerekeim.

Azt vallom, ha valaki szereti az állatokat, csakis jó ember lehet. De honnan tudja, hogy van kutyám? Ó igen, a drága social média, oda kiposztoltam egyszer egy közös képet az én gyönyörű négylábú barátnőmmel.

Azért jó lenne tudni, mit is akar tőlem ez a jóképű idegen, még mielőtt nekivágok Detroitnak…

- Megkérdezhetem miért írtál nekem? Egyáltalán hogy találtál meg? - biztosan számított erre a kérdésre, mert szinte azonnal jött a válasz:

- Láttalak egy Los Angeles-i kutyás csoportban. Rögtön felfigyeltem rád. Azok a szép szemek, a mosolyod, a természetességed! Jó látni, hogy van még ilyen. Szóval vettem a bátorságot és írtam neked. Remélem nem bánod! Most erre mit lehet válaszolni? Legyek bunkó és zavarjam el? Nem szívesen társalgok vadidegenekkel, sőt egyáltalán nem akarok férfiakkal társalogni. Már azt sem tudom hogy kell. De annyira szimpatikus, mit csináljak? Na jó, legyen…

- Nem bánom, csak meglepett. Kicsit idősebb vagyok nálad...

- Nem számít, sőt ennek én nagyon örülök. Tudod a korombeli lányok olyan furcsák, nem találom a helyem köztük. Téged viszont nagyon szívesen megismernélek. Esetleg beszélhetnénk telefonon? Ez az írogatás nem a kedvencem.

Hm, a tempó fergeteges, de érthető. Én is utálok chatelgetni. És ez csak egy telefonbeszélgetés. Rendben.

- Jól van. Esténként ráérek.

Telefonszám csere, illedelmes elköszönés. Aztán mintha mi sem történt volna, ellenőrzöm a gyerekekkel és állatokkal teli otthonomat. Mindenki jól van. Imádom őket.

Viszont ezt nem tarthatom magamban, valakivel beszélnem kell erről, még ha csak gondolatban is.

- Anyaaaa! Gondolom láttad mi történt. Szerinted hülye voltam?

- Szia, Kicsikém! Miért lettél volna hülye? Jól tetted. Aztán majd meglátod, hogyan alakul.

- Jól van, Anya. Köszönöm! Jó éjt!

És azzal a lendülettel fejest ugrottam a mindig magához csalogató, kényelmes ágyamba és megpróbálkoztam a lehetetlennel. Aludnom kéne. De ugye ebben az esetben ez nem is olyan egyszerű feladat. Akit már ért ilyen hirtelen, a semmiből, sőt a reménytelenség mély gödréből előugró érzelmi csapás, az nagyon is jól tudja, hogy ilyenkor az agy minden mást akar, csak épp aludni nem. Izgatottá válik és elkezd fantáziálni. Mindegy az, hogy csak egy kép van a birtokában és néhány kedves szó a chat ablakban, ez a fantázia nevű emberi képesség azonnal utat tör magának és nem hagy nyugodni. Hát velem is pontosan ez történt. Ezek szerint mégiscsak él még bennem valami a múlt eldugott érzéseiből, ezek szerint a testem nem húzta le a rolót végérvényesen. Amilyen jó érzés volt ez, olyan félelmetes is. Mert akkor, ott nem tudtam megálljt parancsolni a képzelőerőmnek, csak bámultam a fotókat és mint egy Oscar díjas rendező, konkrétan leforgattam egy romantikus filmet a fejemben. Micsoda gondolatok! Micsoda helyszínek! Micsoda szereplők! Talán szakmát kéne váltanom?

Pontosan úgy éreztem magam, mint egy kisgyerek, aki izgatottan várja a másnapot, mert tudja, hogy valami klassz dolog fog vele történni.

A szemeimet már csak segítséggel voltam képes nyitva tartani, így elhatároztam, hogy befejezem ezt a végtelennek tűnő filmforgatást és megpróbálok most már tényleg a pihentető alvásra koncentrálni. Még jó, hogy vannak tuti technikáim, na nem a birkák számolása, hanem annál sokkal kellemesebb eszközök; mantrák, melyek hallatán még az álmaim is szebbek...

Most jut eszembe, még be sem mutatkoztam.

A nevem Lara, 42 éves egyedülálló édesanya vagyok. Három csodálatos gyermekem van; Ryan, Patrick és Susan. Azt is mondhatnám, hogy hat gyerek van a családomban, hiszen van három négylábú családtag is; Brooklyn, a németjuhász lány és a két fiú cicám; Guy és Esteban. Hatalmas figurák és imádják egymást. Szóval így élünk mi heten békében, boldogságban.

Mondjuk most nem fognak annyira szeretni engem a kétlábúak, mert eljött a hétfő reggeli ébresztő. Iskola, munka. A szokásos rutin. Viszonylag könnyen ment a riadó reggel, mindenki fitten, kipihenten ébredt. Ma valahogy én is lazábban kezdtem a hetet, hiába a hajnali álmosság. A munka is kedvemre való volt ma, meg is jegyezték, hogy még mosolygósabb vagyok, mint ahogy azt megszokták tőlem. Mert hogy alapból ott ül a mosoly az arcomon, még akkor is, ha egyáltalán nincs rá okom. Van ilyen. Az optimizmusomat soha semmi és senki nem volt még képes lelombozni és ezután sem fogja. Olyan nem létezik. A szüleim is örök vidámak voltak, a nevetés, a jókedv szinte kötelező eleme volt a mindennapjainknak gyerekkoromban és ez elkísér életem végéig. Ennek így kell lennie. Ma is, mint általában egy közös kávézással kezdtem a napot a kollégáimmal. Elképesztően jófejek, egy igazi nagy család vagyunk. Itt nincs két egyforma ember, mindenki a saját egyénisége lévén nagyszerű és nincs két egyforma nap sem, hiszen mi így együtt, minden egyes nap színessé tesszük egymás napjait pontosan a különbözőségeink miatt. Ami viszont egyöntetűen megtalálható minden itt szorgoskodó emberben, az a tisztelet, a humor és az egymás iránt érzett szeretet. Ennek köszönhetően a munkanapok könnyedek, még akkor is, ha a rendszer néha napján igencsak felbolygatja a békés és nyugodt itt töltött óráinkat. Sosem nézem az órát várva a munkaidő végét, bár egy húzósabb nap után jó érzéssel tölt el, mikor meglátom a kijáratot.

Ma sem volt ez másként, mert hogy beleszaladtam egy húzósabb napba.

De a történet szempontjából ennek igazán nincs jelentősége, így nem is szeretnék túl sok hangsúlyt fektetni a dolgozós pillanatokra, vagyis órákra.

Ismét itthon, végre. Ezt a pillanatot mindannyian várjuk, mert mint ahogy már ecseteltem az elején, a nyugalom szigetére érkezünk haza. Brooklyn, Guy és Esteban a fellegekben járnak, mikor megérkezünk. Jöhet a kutyasétáltatás, a második persze, mert ugye a reggeli már megvolt. Aztán a nagy kajálás, leckeírás, játék, filmezés és a jól megérdemelt pihenés. A gyerekek elégedetten zárták ma is a napot, így én is nyugodt szívvel ülhetek le végre. Majd egyszer csak...

A telefonom jelez, üzenetem érkezett. Ő az. Tom.

- Szia! Hogy telt a napod? Jó lenne ma hallani a hangod!

Nem értettem egész nap, mi ez a magas vérnyomás nálam, mik ezek a furcsa, de jó érzések. Talán  miattad, Tom? Mert most még magasabbra szökött a vérnyomásom. Oké, csak nyugi. Válaszolok, higgadtan.

- Szia! Köszönöm, minden rendben volt. Már itthon vagyok. Persze, beszélhetünk.

Nem sokkal később megcsörrent a telefonom. Ismeretlen a szám, de emlékszem a tegnapi telefonszám cserére. Ő lesz az…

- Halló!

- Szia! Tom vagyok!

- Szia, Tom! Itt Lara.

- Te jó ég! De örülök neked!

Örül nekem? Hiszen nem is ismer. De jól esik, amit mond. Aztán folytatja.

- Hogy vagy?

- Köszönöm szépen, jól vagyok. Végre itthon. És te?

- Hát így, hogy hallom a hangod, még jobban vagyok. Tetszik a hangod. Nagyon kellemes.

- Köszönöm, a tiéd is….

És itt elkezdődött egy közel 2 órás beszélgetés. Észre sem vettem az idő múlását, talán azért nem, mert Tom szájából csak úgy ömlöttek a szavak, persze mindig udvariasan és úriember módjára. Sosem vágott a szavamba, illedelmesen végighallgatott, választékosan beszélt és nem álltak messze tőle a válogatott bókok, amelyek mindig óraműpontossággal be is találtak. Önfeledt és gátlásoktól mentes beszélgetésbe csöppentem egy vadidegen férfivel, aki ráadásul még jóképű is volt, legalábbis ahogy a fotóin láttam. Kíváncsi lettem. Nem is kellett sokáig várni a kérdésére:

- Találkozhatunk valamikor?

Hát persze, miért is ne? Mi bajom lehet?

Talán mondanom sem kell, aznap este sem sikerült a megszokott, időben megkezdett alvás és bizony szükségem volt a jól bevált mantrázásra, ezúttal egy kicsit talán hosszabban is...

A találkozásra – vagy nevezhetjük randinak is – nem kellett sokáig várni, ugyanis másnap este megjelent a megbeszélt helyen elegánsan, fiatalosan, tele energiával és mosollyal. A fotói nem csaltak, ugyanis ott állt előttem, teljes valóságában az a jóképű, vonzó férfi, aki a képeiről visszaköszönt. Kissé kopaszodó, kissé borostás és mindez elképesztően jól is állt neki. Az öltözködése pontosan olyan volt, amit én kifejezetten szeretek; laza, fiatalos, de mindez vegyítve a tökéletes eleganciával. A ruháiból ítélve egy igen színes egyéniség állt előttem, aki nagyon is tudta hol a határ. Barna szemei ragyogtak, mosolya tökéletesen kihangsúlyozta férfias, karakteres arcát.

A kezei ápoltak, kifejezetten szépek. Számomra ez egy fontos külsőség, mióta világ a világ.

Muszáj szót ejtenem a testalkatáról is. Izmos, de nem túlságosan; látszik, hogy odafigyel magára.

A magassága pedig tökéletesen passzolt az enyémhez. Összefoglalva, teljesen meg voltam elégedve azzal, amit láttam. De menjünk tovább. Egy igazán jól karbantartott, kívül-belül ragyogó autóval érkezett, ami – mint később kiderült – az ő két keze munkája volt. Úgy értem, egy totálkáros autó volt, amit rendbe rakott kívül-belül. Szép munka!

De a lényeg Tom, a maga valóságában és az, ahogy velem viselkedett. Mérhetetlenül kedves volt, barátságos, udvarias és vonzó. Beszéde választékos volt, a hangja megnyugtató. Számomra rettentően fontos az intelligencia és nekem úgy tűnt, ebben sem szenved hiányt, gyakorlatilag minden témához hozzá tudott szólni olyannyira, hogy néha azt éreztem, tovább kell fejlesztenem kell a tudásomat, ha nem akarok a későbbiekben beégni Tom előtt. Hosszú órákig beszélgettünk és az idő villámgyorsan elrepült. Haza kellett mennem. Várt a családom. Számára ez a legtermészetesebb dolog volt a világon, hiszen ahogy mondta, a család, a gyerekek az elsők. Pontosan így van! Először nem nagyon akartam hinni a fülemnek, mert sajnos legtöbb esetben azt tapasztaltam, hogy a férfiak nem nagyon akarják elfogadni, hogy nekem gyerekeim vannak, számomra ők a legfontosabbak. Erre itt egy makulátlan külsővel és ritka jó természettel megáldott fickó, aki pontosan úgy gondolkodik, ahogy én. Ráadásul ő gyermektelen, valahogy így hozta az élet. De nagy családban nőtt fel, így pontosan tudja hogyan működik ez. Még mindig kissé hitetlenkedve, de elégedetten és jókedvűen szálltam ki az autóból. Sőt továbbmegyek, ez a hitetlenkedés nem sokkal később átcsapott reménykedésbe, de azért a rózsaszín felhőket még próbáltam elhesegetni. Mert azok jöttek volna már, ott tobzódtak a szívem bejáratánál, de valaki mindig kiszólt a kapun: Hé srácok, nem túl korai ez még? Mert szerintem az. Ilyen gyors tempóban még sosem támadtak ezek a kis átkozottak, jobb lesz vigyázni!

Másnap ugyanaz a program, de sosem rutin, sosem unalmas. Mert hiába csörög az óra minden nap ugyanabban az időben, hiába hangzik el minden egyes reggel a gyerekszobában ugyanaz az egy mondat: Jó reggelt, Drágáim! és a többi szokásos feladat végrehajtás, valahogy minden reggelben van valami különleges, valami egészen más jó dolog, mint előző napokon. Anyukám mindig azt mondta, láss meg mindenben valami szépet, még akkor is, ha az csak egy fekete üveggolyó például. Valóban így élek és nagyon szeretem ezt. Köszönöm, Anya!

És most valami más is történt reggel a megszokottakon kívül, üzenetem érkezett. Hogy kitől? Nem fogják kitalálni! Na jó, dehogynem. Tomtól egy kedves üzenet, amiben jó reggelt és szép napot kíván nekem. Ezek az üzenetek mindennapossá váltak és már nem csak a reggeleimet aranyozták be Tom szép szavai, hanem más napszakokban is. Persze a telefonbeszélgetéseink is egyre gyakoribbá váltak és ha épp volt szabadidőm, találkoztunk is. Ilyenkor ott folytattuk a beszélgetést, ahol előzőleg abbahagytuk. De ami a legjobban tetszett az egészben az, hogy minden találkozás után konkrétan hasfájással mentem haza a sok nevetés miatt. Életemben ennyit nem nevettem.

Most biztos felmerül benned a kérdés, kedves olvasó, hogy oké, ez így szép, meg jó, de ne akard nekem bemesélni, hogy egy férfi nem kezd el szexuálisan is közeledni ennyi idő elteltével!

A felvetés jogos. A történethez hozzátartozik, hogy a beszélgetéseink alkalmával Tom többször elmondta nekem, mennyire boldog, hogy végre megismert egy olyan nőt, akit nem akar egyből leteperni és ágyba vinni. Nem azért, mert valami baj van vele, hanem egyszerűen azért, mert tiszteli benne a Nőt, azt a nőt, aki nem kelleti magát, akire vigyázni kell, akiért kicsit küzdeni kell. Azért nem vagyok ám egy kegyetlen ember, tudom jól, hogyan működik a férfi és eszem ágában sem volt hosszú hetekig vagy netalán hónapokig váratni, de neveltetésemből adódóan nem ugrottam rögtön a mélyvízbe. Ő pedig nem akart magával rántani. Nem is invitált a lakására, sőt azt mondta, kicsit szégyelli magát, mert egy apró lakásban él, nincs felszerelve semmi extrával. Nagyon gyorsan elmagyaráztam neki, hogy engem ez egy cseppet sem érdekel.

Aztán egyik nap elmentünk egy nagy bevásárlóközpontba, azt mondta szeretne vásárolni egy-két apróságot a lakásába. A bejáratnál felém nyújtotta a kezét és megkérdezte: Megfoghatom a kezed? Szent ég, nem emlékszem mikor sétálgattam kézen fogva egy férfivel utoljára. Hát persze, hogy megfoghatja a kezem. Mi bajom lehet belőle?

A következő sokk az áruházban ért. Illatgyertyák, ágyneműgarnitúrák… Azt kérte, válasszam én ki, amilyet szeretnék. Én??? De hiszen nem az én lakásomba vásárolunk. De ő ragaszkodik hozzá. Rendben. Akkor már kezdtem furán érezni magam. Persze jó értelemben. A szívverésem alapjáraton szinte alig hallható, de most mintha egy Metallica koncerten lennék és épp a dobszólót hallgatnám. Egyszóval majd kiugrott a helyéről. Futkostak a testemben a jobbnál jobb érzések.

Az elmúltnak hitt érzés visszatér…?

Ahogy sétálgattunk az áruházban kézen fogva és válogattuk a szebbnél szebb otthoni dolgokat, olyan természetesnek tűnt minden, mintha ezer éve egy párt alkotnánk. Könnyedek voltunk, felszabadultak, gátlások nélkül. Pedig szinte csak pár hete ismertük egymást. A pénztárnál kérés nélkül, mint egy összeszokott páros, pakoltuk a szalagra a termékeket, szótlanul, csendesen, tökéletesen egymásra koncentrálva. Aztán egy pillanatra felnézek. A pénztáros hölgy türelmesen vár, figyel minket és csak kedvesen mosolyog. Láttam a tekintetében, hogy tetszik neki, amit lát, bennünket. Egészen a fizetés végéig mosolygott ránk, mi pedig viszonoztuk és még viccelődtünk is egy kicsit; tegyük még szebbé a kedves pénztáros hölgy napját. Jó érzés volt.

Kis idő múlva már Tom háza előtt voltunk. Na nem a nagy ház az övé, ő egy kis melléképületet bérel a kert végében. Egy aprócska lakás volt, ahová belépve finom parfüm illata áradt felém és terítette be a kis helységet. Ez az illat ismerős, hát persze, hogy az. A picike otthonban mindennek meg volt a helye, rend volt és tisztaság. A mosogató üresen állt, a tiszta edények a szárítón pihentek. A kanapén jópofa színes díszpárnák hevertek, a falakon pedig feltuningolt szuper járgányok képei néztek farkasszemet egymással. Miért is nem lepődöm meg ezen? Amúgy imádom azokat a férfiakat, akik szeretik az autókat és még értenek is hozzájuk. Ez olyan inspiráló számomra. Pedig én nem vagyok egy autómániás, sosem voltam az. Na de menjünk tovább...   Eredetileg csak segítettem bevinni a cuccokat, amiket vásároltunk. Aztán kicsit ott ragadtam. Kényelembe helyeztem magam a kanapén Tom invitálására. Ő bekapcsolta a laptopját, elindított egy rajzfilmsorozatot. Azt mondta ez a kedvence és reméli, hogy nekem is tetszeni fog.

- Egy perc és jövök, kiszaladok a mosdóba. - mondta, majd magamra hagyott. A rajzfilm úgy kezdődött, hogy apró kis erdei állatkák szaladgáltak, játszottak. Nagyon édesek voltak. Aztán hirtelen témaváltás és a következő filmkockán a nagyon édes kis erdei állatkák szó szerint orgiát rendeztek az erdőben, a tisztáson, a fákon, a folyóparton, egyszóval amerre a szem ellátott, mindenhol szexelő jószágokat láttam. Persze mindezt vicces formában adták elő, ráadásul nem vagyok egy prűd típus, így hát hangosan felnevettem. Ekkor vettem észre, hogy Tom a mosdó ajtajából rettegő arccal figyelt engem, majd egy hatalmas megkönnyebbülést láttam rajta.

- Úristen, ne haragudj! Teljesen kiment a fejemből, hogy így kezdődik a mese. Remélem nem bántottalak meg! - mondta elcsukló hangon. Az én szememből már potyogtak a könnyek a nevetéstől és csak annyit tudtam mondani:

- Dehogy! Semmi baj! Vicces, ez tetszik nekem!

Onnantól kezdve felgyorsultak az események. Leült mellém, beszélgettünk és szép lassan, kis idő elteltével követtük a rajzfilmben látott erdei állatkák cselekedeteit, természetesen mindezt kulturált emberi formában. Vagyis – hogy is fejezzem ki magam – nem az ösztönök hajtottak bennünket, hanem valami ennél sokkal mélyebb dolog, mélyebb érzés. Legalábbis abban biztos voltam, hogy én ezt éreztem. Tom fejébe nyilvánvalóan nem láttam bele, de a szeme ragyogott és ahogy rám nézett, sok mindent elárult. Mindketten boldogok és elégedettek voltunk. Megkönnyebbültem, mert minden rendben volt, minden úgy történt, ahogy azt a legszebb romantikus regényekben eddig valaha olvastam. Egymás karjaiban, békésen pihentünk és leírhatatlanul kellemes érzés öntötte el az egész lényemet. Biztonságban éreztem magam, amit már Isten tudja mióta nem tapasztaltam meg. Nem gondolkodtam, az elmém szabad volt és végtelenül nyugodt. Alig tudtam megszólalni, Tom sem beszélt sokat, egyszerűen élveztük az együtt töltött perceket, amíg csak lehetett. De aztán eljött az én időm, mennem kell haza a kis családomhoz. Várnak rám. Szóval szép lassan felöltöztünk és elindultunk az autó felé. Hazavitt úriemberhez méltóan. A házam előtt búcsúzóul megcsókolt és szorosan átölelt. A fellegekben éreztem magam…