Robyn Donald

Tolvaj menyasszony

Robyn Donald

Hamis kép

Robyn Donald

Szeplőtelenek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Robyn Donald, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: By Royal Demand (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

© Robyn Donald, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Rich Man’s Royal Mistress (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

© Robyn Donald, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: The Prince’s Convenient Bride (Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 36. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

e-ISBN 978-963-540-526-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Robyn Donald

Tolvaj menyasszony

1. FEJEZET

Gabriel Considine felnézett az íróasztaláról.

– Mondd, hogy bolond vagyok! – követelte, acélkék szemét az öccse arcára függesztve.

Marco homlokán elsimultak a ráncok, az ajka mosolyra húzódott.

– Bolond vagy! – ismételte meg szófogadóan.

Gabriel felkelt, és az ablakhoz sétált. Kinézett a falakra, amelyek bevehetetlenné tették a kastélyt, és még ma is kitűnő állapotban voltak. Ősei hosszú évszázadok óta éltek a Farkastanyán, és védelmezték a hegyek közti kereskedelmi útvonalat, az egyetlen átjárót, amely összekötötte a Földközi-tenger partján fekvő kis országot Európa többi részével.

Gabriel nagyszülei, Illíria nagyhercege és a felesége voltak a völgy és a kastély utolsó urai, és a halálukkal megszakadt a lánc. Negyven évvel ezelőtt polgárháború robbant ki az országban. Gabriel nagyszülei a hegyekbe menekültek, és onnan szervezték meg az ellenállást. Együtt harcoltak a partizánokkal a diktátor és csapatai ellen, de tőrbe csalták őket, és golyózápor vetett véget az életüknek.

Noha ő és a testvérei már száműzetésben születtek, Marco tudta, hogy a bátyja felelősséget érez a nép iránt, amely olyan sokat szenvedett, míg a törvényes uralkodó visszatértére várt.

– Te mitévő lennél az én helyemben? – érdeklődött Gabriel. Sem a tekintete, sem mély zengésű hangja nem árulta el az érzéseit. – Van valami jobb ötleted?

– Miért nem fenyegeted meg, hogy tönkreteszed a karrierjét, és az édesanyját a szegényházba juttatod, ha nem adja azonnal vissza a nyakéket?

– Az édesanyja már nem él, és a fenyegetések sokkal hatásosabbak, ha esélye sincs megszökni.

– Vagyis fogva akarod tartani – dörmögte Marco.

– Nem ez lenne az első eset a Farkastanya történetében, hogy egy nő itt raboskodik – vonogatta a vállát Gabriel.

– Azok a nők többnyire túszok voltak, nem foglyok.

És az egyikük feleségül ment a Farkastanya akkori urához.

– De mit csinálsz, ha Sara nem ismeri be a lopást? – kérdezte Marco.

– Akkor is megtalálom a módját, hogy visszaszerezzem a Királynő Vérét. Az a nyakék a Considinéké. A miénk volt, és a miénk is marad.

Marco hátán végigfutott a hideg, mint mindig, ha meghallotta a híres ékszer jellegzetesen középkori nevét. Sosem értette, hogyan hasonlíthatták a nyakék köveit, amelyek a világ legértékesebb, legszebb rubintjai közé tartoztak, egy királynő véréhez.

– Különös, hogy létezik olyan nő, aki szívesen visel egy ilyen hátborzongató nevű holmit – jegyezte meg fejcsóválva, mire a bátyja gúnyosan elmosolyodott.

– A nők szeretik a csillogó-villogó csecsebecséket, és azt se bánják, ha vér tapad hozzájuk. A Királynő Vére pedig gyönyörű, egyedi és különleges. Ma már nem bányásznak ilyen nagyságú és tisztaságú rubintokat. Ráadásul még rejtély is övezi. Senki sem tudja, hogyan került Burmából Európába, és ki foglalta a köveit tömör aranyba. Valamilyen ismeretlen, középkori lángelme? Vagy ez az ékszer az egyetlen fennmaradt emléke egy rég elfeledett civilizációnak?

– Ne mondd, hogy te is elhiszed azt a mesét, hogy az Atlantiszról származik! – horkant fel Marco.

Gabriel megvetően fintorgott.

– Ugyan! Csak arra céloztam, hogy a legtöbb nőt nem izgatná a tudat, hogy az eredeti tulajdonosát alig néhány kilométerre innen, a hegyek között gyilkolta meg egy haramiavezér. Mostanában egyébként egyre nagyobb rokonszenvvel gondolok a fickóra.

Marco megértette a keserűségét. Gabriel megajándékozott a szerelmével egy nőt, és az ellopta tőle a felbecsülhetetlen értékű, családi ereklyét. Ezt mindenki nehezen emésztette volna meg, de egy olyan zárkózott, intelligens és sikerhez szokott embernek, mint Gabriel, még nagyobb pofon lehetett.

Nehéz volt elképzelni, hogy az ő cinikus bátyja szerelmes lett…

Gabriel Considine dúsgazdag férfi volt, aki nemesi ősök hosszú sorára tekinthetett vissza, míg Sara Milton egy kis senki, egy vagyontalan belsőépítésznő. Kapcsolatuk még a bulvársajtót is meglepte. Gabriel a nőügyeit azelőtt mindig nagyon diszkréten intézte, de Sara miatt felrúgta a saját szabályait. Az első pillantásra beleszeretett a lányba, és ezt nem is titkolta; nem izgatta, hogy a média „modern tündérmeséjük” minden mozzanatáról beszámol.

Két héttel azután, hogy az eljegyzésüket hivatalosan is bejelentették a hitetlenkedő nyilvánosságnak, Gabriel ragaszkodott hozzá, hogy Sara viselje a Királynő Vérét egy dél-franciaországi esküvőn, sőt ő maga kapcsolta az ékszert a nyakába.

Marco tudta, hogy sosem fogja elfelejteni azt az éjszakát. Nemcsak azért nem, mert a kövek szépsége, mélyvörös izzása a pompás aranyfoglalatban csodásan illett Sara mahagónibarna hajához, ködös, szürkészöld szeméhez, és hatásos ellentétet alkotott világos, hibátlan bőrével, hanem mert aznap éjjel a nyakék eltűnt a széfből, amelynek a számkombinációját Sara választotta ki.

Marco máig nem bocsátotta meg a nőnek, hogy megpróbálta a komornájára fogni a lopást. Gabriel szerencsére átlátott a szitán.

A lopás híre nem szivárgott ki, de három nappal később Gabriel kiadott egy rövid sajtóközleményt arról, hogy az eljegyzése Sara Miltonnal felbomlott. A média az évszázad botrányának nevezte szakításukat.

Mindennek ellenére Marco igyekezett igazságos maradni.

– Még ma is teljesen meg vagy győződve a bűnösségéről? Elvégre nem volt közvetlen bizonyíték ellene, és az embereid értesítettek volna, ha megpróbálja eladni az ékszert.

– Sara lopta el – szögezte le Gabriel határozottan, lezárva a vitát. – És azért nem adta el, mert nem meri. Meg akarom győzni, hogy jobban jár, ha visszaszolgáltatja.

Marco bólintott, de egy furcsa mellékzönge a bátyja hangjában felkeltette a nyugtalanságát. Gabriel erős kisugárzásának inkább az egyénisége volt az oka, mint az arisztokrata vérvonalak érdekes keveredése, amelynek klasszikus metszésű, markáns arcát, katonás tartását, és majd százkilencven centis termetét köszönhette. Ha valaki rábírhatja Sarát a vallomásra, akkor az ő, gondolta, mégis kötelességének érezte, hogy rámutasson valamire.

– Össze akartatok házasodni. Miért lopta volna el Sara a Királynő Vérét, amikor a feleségedként úgyis bármikor viselhette volna?

– Mert meggondolta magát, és már nem akart hozzám jönni.

Marco tudta, Gabriel mire céloz. Ő is látta a pillanatfelvételt, amelyen Sara és a házigazdája, Hawke Kennedy meztelenül ölelkeztek a lány kastélybeli hálószobájában. A fotót aznap éjjel készítették teleobjektívvel, valószínűleg egy fáról, amikor a Királynő Vére eltűnt a kastély széfjéből, és néhány órával később e-mailben megküldték Gabrielnek, azzal a fenyegetéssel, hogy eladják a legtöbbet ígérőnek, ha nem fizet érte egy szép kerek összeget.

– A biztonsági főnöködnek sikerült megtalálnia a fotóst?

– Igen.

– És te megvetted tőle a negatívot?

– Gondoskodtam róla, hogy a fénykép sose jelenhessen meg – mondta ádáz mosollyal Gabriel.

– Miért hagytad magad megzsarolni? Ez annyira nem vall rád. Miért nem küldted a pokolba a fickót?

– Büszkeségből – válaszolta Gabriel. – Bolondnak éreztem magam, mert engedtem, hogy egy gyönyörű, okos tolvaj behálózzon, és rábírjon, hogy megkérjem a kezét. Dühít, hogy a hormonjaim így elvehették az eszemet!

Marco nem válaszolt, és egy pillanattal később a bátyja szenvtelenül folytatta:

– Ráadásul Alex éppen a lopás előtt kért meg, hogy térjek vissza Illíriába, hogy az északi tartományok nagyhercegének rangjára emelhessen.

– Na és? – vonta fel a szemöldökét Marco.

– Az eljegyzésem felbontásával már így is jó napot szereztem a médiának!

– Emlékszem! – fintorgott Marco. – „Az évszázad botránya!” De mi köze Alex ajánlatának mindehhez?

Gabriel végigsimított a homlokán.

– Az illírek, különösen a völgyben élők, konzervatív emberek. Hisznek a hagyományos férfi- és női szerepben, és egy makulátlan jellemű, tiszta múltú, erőskezű vezetőt akarnak. Az eljegyzésem felbontása már amúgy is sokat ártott a rólam alkotott képnek. Ha elterjedt volna, hogy a nő, akit szerettem, ellopott egy pótolhatatlan családi kincset, és még fel is szarvazott, oda lett volna minden tekintélyem. – Szárazon felnevetett. – Igaz, megérdemeltem volna a megvetésüket! De nem segíthetek rajtuk, ha nem tisztelnek!

– Szóval már akkor komolyan fontolgattad, hogy elfogadod Alex ajánlatát?

Alex, egy távoli unokatestvérük, néhány évvel ezelőtt lett az illírek túlnyomó többségének akaratából Illíria uralkodója. Azóta minden eszközt, a vagyonát, kapcsolatait, a gazdasági ügyekben való jártasságát latba vetve igyekezett begyógyítani a hosszú diktatúra ütötte sebeket, és felvirágoztatni kis birodalmát.

– Igen – mondta Gabriel. – Alex két héten belül hivatalosan is bejelenti, hogy visszaállítja a címet.

Marco halkan füttyentett.

– Szóval Sara elmulasztotta az alkalmat, hogy nagyhercegné legyen!

– Hát nem szomorú? – mosolygott Gabriel fanyarul.

– Miért döntöttél úgy, hogy vállalod? – kérdezte kíváncsian Marco. – Így is a világ legbefolyásosabb emberei közé tartozol, és a rangnak legfeljebb szentimentális jelentősége lehet a számodra. Nincs szükséged nagyobb vagyonra sem, bár az északi tartományok a következő években inkább csak növelni fogják a kiadásaidat.

Nem mintha ezt nem engedhetné meg magának, gondolta Marco. Akárcsak ő, Gabriel is felépítette a saját cégbirodalmát, az őseiktől örökölt lendülettel és üzleti érzékkel, és azt még egy ekkora teher sem rázkódtathatja meg. Mert hogy sok itt a tennivaló, az nyilvánvaló volt. A völgy, amely fölött aznap reggel átrepült, úgy nézett ki, mintha a középkorból pottyant volna ide. A szétszórt, apró falvakban nyomát sem lehetett felfedezni a modernizációnak, leszámítva a szoroson átvezető katonai utat, amelyet még a diktátor építtetett.

Gabriel vállat vont, és lebámult a völgybe. A meseszép panoráma könnyen elfeledtette az emberrel, hogy odalenn milyen nyomasztó szegénység uralkodik.

– A diktátor az ittenieket újra és újra megbüntette a nagyszüleink iránti hűségükért. Az adósuk vagyok.

– De anélkül is segíthetsz rajtuk, hogy visszatérnél a feudalizmusba, és elfogadnád a nagyhercegi címet – érvelt Marco.

– Tudod, hogy Alex milyen meggyőző… Téged is rábeszélt, hogy irányítsd a szoftvercégét, hogy ő teljesen Illíriának szentelhesse magát.

– Igen, és én két kézzel kaptam az ajánlatán. Az is tény, hogy nagyon élvezem a munkát – vigyorgott Marco. – De mi a te mentséged?

Gabriel visszafordult, és az öccse szemébe nézett.

– Az elmúlt évben gyakran jártam itt. Próbáltam kideríteni, hogyan segíthetek a legjobban ezeken az embereken. Világosan az értésemre adták, hogy vissza akarják kapni a nagyhercegüket, ahogyan az uralkodójukat is visszakapták. Ez, úgy tűnik, lélektani szempontból fontos annak az idősebb nemzedéknek, amely még emlékszik a régi szép időkre, de érdekes módon a fiatalabbak is ezt szeretnék. Ezért éreztem úgy, hogy ha megjelenne egy ilyen fénykép a bulvárlapokban a pucér jegyesemről és a legújabb szeretőjéről, az beszennyezné a címet, és veszélybe sodorná mindazt, amit Alex eddig elért.

– Ebben igazad lehet – biccentett Marco. Még mindig nehezére esett tolvajt látnia Sarában, vagy Hawke Kennedy szeretőjét. Igen, Sara gyönyörű volt, az a fajta szépség, aki minden férfinak tetszik, de ő emberként is kedvelte. És bár nem sok reményt fűzött ahhoz, hogy meggyőzheti a bátyját, úgy érezte, fel kell hívnia még valamire a figyelmét. – De ha megvalósítod az őrült ötletedet, megint csak zsarolásnak teszed ki magad, és újabb támadási felületet nyújtasz az ellenségeidnek. Az emberrablás Illíriában is bűncselekmény, és ha Sara feljelent, még Alex sem menthet meg a büntetéstől.

Gabriel eltökélten előreszegezte az állát. Ugyanilyen elszántság tükröződött az őseik tekintetében, a falakon lógó portrékon. Ezek a könyörtelen férfiak és nők híresek voltak az uralkodójuk iránti feltétlen hűségükről. A jártasságuk a hadtudományokban, a taktikai érzékük és intelligenciájuk nagy segítségükre volt abban, hogy megvédjék az országhatárt és a stratégiai fontosságú hegyi átjárót.

Igen, Gabrielből jó nagyherceg lenne, Marco ebben nem kételkedett. És Alex, aki helyre akarja állítani Illíria régi fényét, és szeretné visszaadni a népe önbecsülését, nála jobb szövetségest keresve sem találhatna.

De Sara… Sara volt a bátyja gyenge pontja. Marco sosem vádolta volna megszállottsággal Gabrielt, ám ha a hajdani jegyese szóba került, a bátyja mintha teljesen elvesztette volna az ítélőképességét…

– Sara szabad akaratából jön ide – emlékeztette Gabriel.

– Igen, mert becsaptad. Nem tudja, hogy ez a te kastélyod, vagy hogy itt akarod tartani, amíg meg nem kapod tőle, amit akarsz.

Gabriel sötéten mosolygott.

– Amíg vissza nem szerzem azt, ami az enyém – javította ki az öccsét, aztán látva az aggodalmat az arcán, megrázta a fejét. – Ne félj, a haja szála sem görbül meg! Nem akarom megkínozni vagy bezárni a várbörtönbe. Mihelyt megmondja, hol a nyakék, elmehet. És nem fog a rendőrségre szaladni, sem a médiához, a korábbi rossz tapasztalatai után – mondta olyan hidegen, hogy Marco megborzongott. – Akkor hát indulsz? – mosolygott rá hirtelen Gabriel.

– Igen. Üzensz valamit Alexnek?

Gabriel arca ellágyult.

– Öleld meg helyettem a kisfiát!

– Rendben! Hihetetlen, hogy éppen téged választottak a keresztapjának! Bár igaz, ami igaz, mindig jól kijöttél a gyerekekkel! – vigyorgott Marco, de aztán megint elkomolyodott. – Nem tetszik ez nekem, Gabriel. Elég jól ismerlek, hogy tudjam, nem beszélhetlek le a tervedről, de legalább azt ígérd meg, hogy nem követsz el semmilyen meggondolatlanságot! Légy óvatos!

– Miért lennék? – vont vállat Gabriel. – Itt én vagyok az úr, és minden adu az én kezemben van, nem úgy, mint annak idején, amikor értesültem a lopásról. Akkor semmit sem tehettem.

Lekísérte az udvarra Marcót, és miközben figyelte, ahogy a helikopter felemelkedik, és eltávolodik a part felé, az öccse szavain rágódott.

Marco túl befolyásolható, gondolta. Hagyta, hogy megtévessze egy szép arc és egy ártatlan mosoly. Persze, ő az utolsó, aki ezért elítélheti! Sara becsapta őt is, pedig miközben üstökösszerű gyorsasággal felívelt a karrierje, és egyre feljebb jutott a világ leggazdagabb embereinek listáján, gyorsan megtanulta felismerni az érdekembereket, különösen a milliárdos férjre vadászó nőket.

De Sara… Sara túljárt az eszén. Elkábította a szépségével, megbabonázta a gyönyörű szemével, érzéki ajkával, formás testével. És a szenvedélyes odaadásával annyira megszédítette, hogy ő házassági ajánlatot tett neki, és az ujjára húzott egy jegygyűrűt is, amelynek gyönyörű rubintköve csodásan illett a Királynő Véréhez.

Milyen idióta volt! Milyen megbocsáthatatlanul ostoba!

A hegycsúcsok fölött, a sűrűsödő félhomályban fény villant. Erősödő rotorzúgás hallatszott, és megjelent egy másik helikopter, amely a kastélyhoz közeledve egyre lejjebb ereszkedett.

Sara mindjárt itt lesz, és én semmit sem érzek, állapította meg elégedetten Gabriel. Semmit, csak a sürgető vágyat, hogy addig rázzam, amíg el nem árulja, hová rejtette a nyakéket. És ha ez megtörtént, nagyon fogom élvezni, hogy eltávolítom a kastélyból és Illíriából. Utána pedig soha többé nem gondolok rá.

Sara lélegzete elakadt. A helikopter fényszórói megvilágították a kastélyfalat, amely egy helyen úgy nézett ki, mintha vérrel öntötték volna le. Csak amikor közelebb értek, akkor látta, hogy a falakat belepő borostyán levelei csillognak ilyen mélyvörös, őszi színben.

Szedd össze magad, Sara! – biztatta magát, és igyekezett legyűrni a szorongását, ahogy eszébe jutottak a kamaszkorában olvasott kísértet- és vámpírhistóriák.

Ez nevetséges! Amióta néhány évvel ezelőtt Alex herceg elfoglalta a trónt, Illíria megnyitotta a határait, és a legjobb úton haladt afelé, hogy a többi európai államhoz hasonló, civilizált országgá váljon. Különben is, vámpírok nem léteznek. Vagy ha mégis, akkor Romániában őshonosak… – futott át az agyán, és az ajka ironikus mosolyra görbült. Egy kis csendes-óceáni szigeten nőtt fel, és mindazt, amit a vámpírokról tudott, azokból a könyvekből merítette, amelyeket az édesanyja főnökétől vett kölcsön.

Amúgy pedig nem marad itt sokáig. Csak megnézi a vendégszobákat, amelyeket a megbízója, egy amerikai örökösnő át akar alakíttatni.

Sara annyira szerette volna megkapni ezt a munkát! Azt remélte, ha a tervei tetszenek a megbízójának, a karrierje, amelyet az egy évvel ezelőtti botrány derékba tört, újra beindul, és az élete visszatérhet a régi kerékvágásba.

Ne gondolj most erre! – parancsolt magára, de az emlékek szürke felhője már rátelepedett, és megint fojtogatni kezdte az ismerős fájdalom.

Pedig ha az elmúlt hónapokban megtanult valamit, az az volt, hogy bármi is történik az emberrel, az élet megy tovább.

A helikopter egy kisebb döccenéssel földet ért, visszazökkentve Sarát a jelenbe. A lány kinézett az esti szürkületbe, és összeráncolta a homlokát. Tudta, hogy a tulajdonosnő nem lesz itt, de meglepte, hogy senki sem jött ki elé. A kastély teljesen elhagyatottnak tűnt, egyetlen ablakából sem szűrődött ki fény.

– Egy farkas? – dünnyögte, miközben megpróbálta kivenni a félhomályban a spalettákra festett címerállatot.

Igen, annak nézett ki a hegyes fülével, éles fogaival és piros, kilógó nyelvével. Vad és félelmetes volt. Sara gerincén jeges bizsergés kúszott végig, mire gyorsan elfordította a fejét, és felpillantott a kastélytoronyra. Ennek az ablakai is sötétek voltak, ő mégis úgy érezte, mintha figyelnék.

A fogai összekoccantak. Ideges vagy, ezért túldramatizálod a helyzetet, intette magát elcsukló nevetéssel, amely inkább zokogásra hasonlított. Szerencsére a pilóta azzal foglalatoskodott, amivel a pilóták ilyenkor szoktak… és amúgy sem beszélt angolul.

Már csak az hiányzik, hogy megjelenjen egy zombiszerű, Igor nevű szolga. Az lenne a csúcspontja ennek a végtelenül hosszú napnak…

Mintegy végszóra a tolóajtót elhúzták, és a lány összerezzent, ahogy a rotorok zaja fülsértővé vált.

– Miss Milton?

Á, nem egy zombi, hanem egy emberi lény! – gondolta a lány, megkönnyebbülten végigmérve az alacsony, testes férfit. És a kiejtése alapján angol, tehát valószínűleg nem Igornak hívják. Méltóságteljes, kimért modorából Sara arra következtetett, hogy valami komornyikféle lehet.

Kikapcsolta az övét, leugrott a fűbe, és gépiesen behúzva a nyakát követte a férfit.

– A nevem Webster – hajolt meg a komornyik mereven, amikor biztos távolságra értek a helikoptertől, és a tömör kőfalba vágott boltíves kapunyílás felé intett. – A bőröndjét egyenesen a szobájába viszik – magyarázta, ahogy Sara habozva hátranézett, és már nyújtotta is a kezét a válltáskájáért, amelyet a lány, aki nem szívesen vált meg az irataitól és a laptopjától, csak nagyon kelletlenül adott oda.

A kapun egy másik belső udvarra jutottak, ahol a helikopter üzemanyagának szaga már nem érződött. Itt óriási dézsákban a legkülönbözőbb fajta virágok nyíltak, és ahogy Sara beszívta édes illatukat, kicsit enyhült benne a feszültség.

Kihúzta magát, és a komornyik után ballagott, de nem számított a kerek, egyenetlen felületű, utcai burkolatkövekre, és megbotlott. Bár azonnal visszanyerte az egyensúlyát, kísérője szükségesnek találta, hogy megnyugtassa.

– Már csak néhány lépés, kisasszony – mondta egy másik kapura mutatva, amelyet nyilván azért építettek, hogy útját állja az ellenségnek.

Vagy hogy megakadályozza a foglyok szökését, gondolta Sara, aztán megdorgálta magát, mert megint hagyta, hogy a fantáziája elragadja. Az ég szerelmére, ez csak egy régi várkastély! És Mrs. Armitage, a megbízója, ápolt, kulturált hölgy, aki fel akar újíttatni három vendéglakosztályt!

A nehéz, vasveretes faajtó egy tágas, kőlapokkal kirakott előcsarnokba nyílt.

– Erre parancsoljon, kisasszony! – mondta udvariasan a komornyik. – Remélem, kellemesen utazott.

– Igen, köszönöm – vágta rá gépiesen Sara.

Odabenn a levegő nem volt sem hideg, sem dohos, csak kellemesen hűvös, de ez nem lepte meg. A nagyon régi bútoroknak és tárgyaknak nem tett volna jót a meleg. Minden ragyogott a tisztaságtól, a mennyezetről nem lógtak pókhálók, sehol egy csontváz a sarokban…

Ehelyett a falak mentén művészien megmunkált páncélok sorakoztak, fenyegető, férfias komorságukat csak kicsit ellensúlyozták a nagy urnákban és talpas, gömbölyű tálakban pompázó virágok. A csarnok végében, az empóráról egy kifakult, címeres zászló lógott le. A közepén Sara egy stilizált farkasalakot látott.

Mi a csudát keresek én itt? – villant át az agyán. Luxuslakásokat rendezett be Londonban, nyaralókat Dél-Franciaországban, de egy ilyen régi kastély ismeretlen területet jelentett a számára. Nos, most már nem futamodhat meg. Úgy kell tekintenie erre a munkára, mint egy kihívásra, amely átkozottul jól mutat majd az önéletrajzában.

A komornyik odakísérte egy másik tölgyfa ajtóhoz. Ez is vastag volt, vasveretes, és egy hosszú folyosóra nyílt, amely korábban a védmű részét képezhette.

– Van neve ennek a kastélynak? – kérdezte a lány, hogy megtörje a nyomasztó csendet.

– Igen, Miss Milton. A Wolf, azaz a Farkas Kastélya, vagy, ahogy a helybeliek nevezik, a Farkastanya.

– Akkor az előcsarnokban a zászlón az eredeti tulajdonos címere látható?

– Igen – felelte Webster, és betessékelte egy felvonóba.

Sara elmosolyodott. Hát persze hogy egy liftet is beszereltek a kastélyba! Remélte, hogy nem ez az egyetlen engedmény, amelyet a huszonegyedik századnak tettek.

Néhány emelettel feljebb kiszálltak, és a komornyik egy szobába vezette. A helyiség közepén széles, baldachinos ágy terpeszkedett. Fából készült fej- és lábrészét finom faragások – stilizált virágok és indák – díszítették. Kicsit felújítva elbűvölő lenne, állapította meg Sara. Nem úgy, mint a szoba többi része a fehérre festett falakkal, a karmazsinvörös függönyökkel és drapériákkal, az arany rojtokkal, bojtokkal, az ízléstelen, másodosztályú álrokokó bútorokkal. Nem csoda, hogy Mrs. Armitage egy belsőépítész segítségét kérte! Bárkinek a műve is ez a förtelem, az illetőt soha többé nem lenne szabad egy szoba közelébe engedni! Már csak egy kitömött farkas hiányzik a sarokból, gondolta a lány összerázkódva az undortól.

– Ott találja a fürdőszobát – intett Webster egy ajtóra, amely szinte teljesen beleolvadt a falburkolatba. – Ha szeretne lepihenni, visszajöhetek önért egy óra múlva, hogy lekísérjem a fogadószobába egy vacsora előtti italra.

– Ó!

A halk kiáltásra a komornyik kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Azt hittem, senki sincs itt! – mondta Sara. – Úgy értem, a családból – tette hozzá ráébredve, hogy ez milyen idétlenül hangzott.

– Akkor tévedett. – Webster letette a válltáskáját egy székre, meghajolt és távozott.

Sara felsóhajtott. Szóval Mrs. Armitage mégsem az a rideg, tartózkodó hölgy, akinek tűnt! És nem várja el, hogy ő a szobájában étkezzen, mint valami Viktória királynő korabeli nevelőnő. Igaz, dolgozni jött ide, nem azért, hogy társasági életet éljen. Hiszen a jövője függ attól, hogy sikerül-e olyan tervvel előrukkolnia, amely messze felülmúlja a kollégái által benyújtottakat.

Megborzongott, és ahogy körülnézett, észrevette, hogy az egyik ablakszárnyat nyitva hagyták. Odasétált és kihajolt az ablakon.

Noha már eltelt tíz év azóta, hogy elhagyta Fala’isit, még mindig nem tudott betelni a lassan leereszkedő alkonyattal, szerette nézni, ahogy az árnyékok egyre jobban megnyúlnak. A kis csendes-óceáni szigeten mindig hirtelen, egyik pillanatról a másikra köszöntött be az este.

Mivel a szobája a csipkés várfal fölött feküdt, az egész völgyön végigtekinthetett. Odalenn sok apró, hunyorgó pontocskát látott, nyilván ott terültek el a falvak… És a hegyoldalban az elszórt, világító gombostűfejek különálló tanyák lehetnek.

Még jobban kihajolt, és észrevette, hogy a toronyban most több ablakból is fény szűrődik ki. Aztán egy alak elsétált előttük, és a lány ösztönösen hátrahőkölt. Tágra nyílt szemmel figyelte, ahogy az ismeretlen – a szűkszavú komornyik? – összehúzza a függönyöket.

A világító négyszögek eltűntek, a vár körvonalai fenyegetően, feketén rajzolódtak ki az éjszakai égre. Fenn, a magasban csillagok sziporkáztak, idegen csillagképek. Sara Fala’isin minden csillagot ismert, minden pálmát és embert. Itt kitaszítottnak és kívülállónak érezte magát, de megpróbálta leküzdeni a honvágyát. Bármennyire szerette is Fala’isit, nem térhet oda vissza. A kis polinéziai sziget már semmit sem nyújthat a számára.

És ez az utolsó esélye, hogy visszaszerezze, amit Gabriel elrabolt tőle. Nem mintha bármi bizonyítéka lett volna arra, hogy a férfi tette tönkre a karrierjét, csakhogy… Rendes körülmények között az újgazdagoknak imponált volna, hogy egy olyan előkelő és befolyásos ember jegyese volt, mint Gabriel, és elhalmozták volna munkával, de nem így történt. Persze, elég lehetett egy burkolt figyelmeztetés, hogy lop, ahhoz, hogy nagy ívben elkerüljék, és Sara azt gyanította, hogy Gabriel ezt a módszert választotta. Ebben a hitében megerősítette az is, hogy bár a média nem értesült a Királynő Vérének eltűnéséről, miután Gabriel szakított vele, a főnöke azonnal kirúgta.

Az az ékszer mindentől megfosztotta, amit szeretett, a szerelmétől, a karrierjétől… Gabriel családjának legértékesebb kincse rá csak balszerencsét hozott.

Sara egyetlenegyszer viselte, Gabriel egyik rokonának, Marie-Claire-nek az esküvőjén, és amikor a férfi a nyakába kapcsolta, lúdbőrös lett a háta. Még Gabriel tenyere a vállán sem melegítette fel.

– Honnan származik ez a nyakék? Kinek készítették? – kérdezte akkor.

– Senki sem tudja. Egyesek szerint szkíta eredetű. A szkíták az ókorban Elő-Ázsia füves pusztaságain éltek, és híresek voltak a kegyetlenségükről meg a csodálatos ötvösművészetükről. Tény az, hogy a kövek Burmából valók. A nyakék felbecsülhetetlen értékű, ezért nem lehetett rá biztosítást kötni.

Sara annak idején félig megbabonázva, félig viszolyogva szemlélte magát a tükörben. A mély tüzű kövekben volt valami lenyűgöző, és bár az ékszer véres múltja taszította, pogány szépsége őt is rabul ejtette.

Ez pedig nyilván meglátszott az arcán. Gabriel ezért volt olyan biztos benne, hogy ő lopta el az ékszert, és bontotta fel a lehető legmegalázóbb módon az eljegyzésüket: Sara egy sajtóközleményből értesült róla, hogy már nem a menyasszonya.

Még most, egy évvel később is émelyegni kezdett, ha eszébe jutottak a szakításuk után a sajtóban megjelent bántó, utálatos célzások, a rosszindulatú híresztelések és élcelődések. Három hónapig nem talált munkát, és közben a megtakarított pénzét lassan felélte. De még ennél is jobban elkeserítette, hogy a férfi, aki olyan hevesen udvarolt neki, aki olyan szenvedélyesen és mégis gyengéden szeretkezett vele, arra használta a hatalmát és befolyását, hogy tönkretegye az életét.

Annyira szerette Gabrielt! Testestül-lelkestül nekiadta magát, és azt képzelte, hogy a férfi viszonozza az érzéseit. De már az első próbatételnél kiderült, hogy Gabriel állítólagos szerelme milyen keveset ér! Csak a büszkesége óvta meg Sarát attól, hogy teljesen összeomoljon.

És a tehetsége, emlékeztette magát.

Annak köszönhette, hogy egy lakberendező cég vezetője végül mégis alkalmazta. Igaz, előre megmondta, hogy ha a legkisebb hibát elköveti, röpül, és mindig gondosan ellenőrizte a munkáját. De abból, hogy egyedül küldte ide, Sara arra következtetett, hogy végre megajándékozta a bizalmával.

Kopogás szakította félbe a tépelődését.

– Tessék! – kiáltott ki.

Webster behozta a bőröndjét, és letette egy ülőkére.

– Köszönöm – mosolygott rá Sara.

A komornyik mereven bólintott.

– Ha bármire szüksége lenne, kisasszony, húzza meg a csengőzsinórt! – mondta kimérten, és nesztelen léptekkel távozott.

Sara kicsit sértődötten bámult utána. Aztán véletlenül a tükörbe pillantott, és földbe gyökerezett a lába.

Jóságos ég!

Úgy nézett ki, mint egy madárijesztő a gyűrött utazóruhában, a beesett arcával, kócos hajával! Le kell zuhanyoznia, méghozzá azonnal! Utána biztos más színben látja majd a világot! Semmi értelme siratni az elvesztett boldogságot, inkább a feladatára kell összpontosítania.

A fürdőszoba éppolyan giccsesen festett, mint a háló, az aranyozott szerelvényekkel, a fekete márvány fürdőkáddal. De a legkellemetlenebb az alig-alig csordogáló, épphogy kézmeleg víz volt. Itt nem elég az elsősegély, nagy műtétre, gyökeres változtatásra lesz szükség, gondolta a lány.

Mire visszatért a hálószobába, a bőröndje eltűnt. Sara kalapáló szívvel a hatalmas szekrényhez szaladt. Jól sejtette, a ruháit, szoknyáit, blúzait felakasztották, és a többi holmija szépen összehajtogatva feküdt a polcokon. Valaki, remélhetőleg nem a komornyik, ugyancsak szorgalmas volt a távollétében!

Szembeszökő helyen, a szekrényajtó belsejére erősített kampón, egy fogason lógott az egyik szoknyája, az ujjatlan, fekete selyemtrikója és a fekete, hosszú ujjú, ezüstszálakkal átszőtt, átlátszó blúza.

– Köszönöm, bárki is vagy – suttogta Sara. Hálás volt ismeretlen jótevőjének, mert magától sosem jutott volna eszébe, hogy ki kell öltöznie a vacsorához, és ezzel talán megszegett volna egy itteni, íratlan szabályt.

Amikor elkészült, lassan körbefordult a tükör előtt. Elégedett volt a megjelenése visszafogott eleganciájával. Csak egy leheletnyi sminket tett fel, alaposan kikefélte mahagónibarna haját, és klasszikus kontyba tűzte a tarkóján.

Amikor az ajtón halkan kopogtak, megint megmagyarázhatatlan idegesség fogta el, és mélyeket kellett lélegeznie, hogy kicsit megnyugodjon.

Szedd össze magad! Nincsenek vámpírok, és ez csak egy munka, még ha a szakmai jövőd is a tét! – biztatta magát, miközben csatlakozott a folyosón várakozó komornyikhoz.

Megint beszálltak a liftbe, de ezúttal nem mentek le egészen a földszintig.

– A szalonba kell kísérnem – közölte Webster színtelen hangon, amikor a felvonó ajtaja kinyílt. – Az hangulatosabb a fogadószobánál.

Tehát ez nem valami hivatalos esemény, inkább afféle kötetlen találkozó lesz, állapította meg a lány. Diszkréten nézelődött, ahogy végigmentek a folyosón, ahol a falakon régi festmények, valószínűleg a Farkastanya korábbi tulajdonosainak portréi függtek.

Sara kíváncsian tanulmányozta a képeket. Különösen az egyik, egy gyönyörű hölgy portréja keltette fel a figyelmét. Ismerősnek találta a nő büszke fejtartását, az ajkán derengő, gőgös mosolyt.

Webster megállt egy ajtónál, és kitárta.

– Miss Milton – jelentette be.

Sara belépett, és egy rémálomban találta magát.

A hálószobája förtelmessége után kellemes meglepetésként érte a faburkolatos helyiség ízléses berendezése, de a lelki egyensúlyából az billentette ki igazán, amikor megpillantotta a reneszánsz márványkandalló párkányának támaszkodó férfit. Nem csoda, hogy ájulás környékezte. Hogy kerül ide a volt vőlegénye?

Gabriel karcsú, kisportolt alakján pompásan állt a fekete szmoking. Finom metszésű, merész vonásait mintha kőből faragták volna, és noha arcizma sem rándult, Sara valami sötét, mély elégedettséget érzett benne, amitől meghűlt az ereiben a vér.

– Köszönöm, Webster – bocsátotta el Gabriel a komornyikot, aztán a még mindig dermedten ácsorgó Sarára mosolygott. – Örülök, hogy őseim kastélyában üdvözölhetlek!

– Nem fogom azt mondani, hogy ez kölcsönös – felelte Sara, ráébredve, hogy csapdába csalták.

– Azt nem is vártam – biccentett a férfi, és olyan lekicsinylően mérte végig, hogy a lány elpirult.

Gabriel magában elismeréssel adózott a színészi tehetségének és a stílusérzékének. Sara nem viselt ékszert, és az öltözete első pillantásra szolidnak hatott, de ez csak a látszat volt: a dekoltázsa kiemelte a nyaka szép ívét és az ezüsttel átszőtt fátyolszövet alatti domborulatokat, és amikor előrelépett, a bokáig érő, egyenes szabású, fekete szoknya a combja közepéig szétnyílt, és kivillant hosszú, formás lába.

Gabriel agyát ellepte a féltékenység hideg köde. A magánnyomozó iroda, amelyet megbízott Sara megfigyelésével, úgy tájékoztatta, hogy a lány senkivel sem randevúzott az elmúlt évben, a fizetéséből azonban aligha futhatta ilyen rafinált holmikra.

Talán használtruha-kereskedésekben vásárol? Valószínűleg. De mit izgatja ez őt?

Sara a fehér, sima arcával egy antik márványszoborra hasonlított, és a szigorú konty még jobban érvényre juttatta vonásai klasszikus szépségét. Csak telt, érzéki ajka nem illett a képbe. Egészében véve olyan nő benyomását keltette, aki tudatában van a saját vonzerejének.

Emlékek törtek fel a férfiban, emlékek, amelyeket szívesen kitörölt volna az agyából… Sara alatta fekszik, a teste puha és meleg, a bőre mint a bársony. Hallotta gyöngyöző kacagását, halk sikolyát, amikor a csúcspontra ér. Érezte az illatát, selymes haja csiklandozását…

– Jól nézel ki – mondta rekedten, megzabolázva rakoncátlan testét és elméjét. – Mint egy ápolt, kifinomult, józan üzletasszony… Persze, ebből élsz. Az illúziókeltés mestere vagy.

A lány arca, amelynek fehérsége mindig a magnóliabimbóéra emlékeztette, elsápadt, és Gabriel megállapította, hogy Sara nem használt pirosítót.

– A munkám azért ennél többől áll – mondta a lány, mintha a sértő szavak nem rá, hanem a foglalkozására vonatkoztak volna. – A lakberendezés nem csak annyit jelent, hogy szép környezetet teremtek. Ez a helyiség például – hordozta körbe a tekintetét – egészen más, mint a szobám. Nem is kell megkérdeznem, hol tartózkodsz szívesebben – riposztozott.

Ügyes, nagyon ügyes, ismerte el magában a férfi. De hát a hozzá hasonló szélhámosoknak mindig gyorsan vág az eszük.

– Azért akartam, hogy itt találkozzunk, mert azt szeretném, ha a kastély többi része is ilyen lenne – mondta. – Autentikus… talán ez a jelző fejezi ki a legpontosabban, hogy mit akarok. Megkínálhatlak egy itallal?

Meglepetésére Sara bólintott, bár a szeme elkerekedett, amikor látta, hogy pezsgőt bont. Nyilván nem érti, mit akar megünnepelni. Remek! Gabriel bizonytalanságban akarta tartani, és el is érte a célját, abból ítélve, amilyen görcsösen szorította a lány a pezsgőskehely szárát.

– A kibékülésre! – emelte fel Gabriel rövid hatásszünet után a poharát.

Sara lesütötte a szemét, és a férfi pulzusa száguldani kezdett. Sara volt az egyedüli nő a világon, aki egyetlen pillantással a saját vágyai rabszolgájává tehette őt.

A lány megízlelte az italt, aztán lerakta a poharat egy asztalkára, és a kandalló felé fordult. A haja a tűz visszfényében vörösen csillogott, a bőre olyan világosnak és áttetszőnek hatott, mint a legfinomabb porcelán.

– Miért csaltál ide? – kérdezte tompán, a lángokba bámulva.

Gabriel nem válaszolt, és a lány végül hátranézett.

Lefogyott, gondolta Gabriel hirtelen támadt és csöppet sem logikus aggodalommal.

– Mert úgy véltem, megérett rá az idő. Eltelt egy év, most már talán képesek leszünk nyugodtan megvitatni mindent, anélkül hogy az érzelmeink befolyásolnának, és szükségtelenül bonyolítanák a helyzetet.

Ilyen gyorsan túltette magát a szakításukon? Igen, válaszolt magában Sara, ahogy a férfi könyörtelen arcát vizsgálgatta. Gabriel már nem szereti őt… és talán soha nem is szerette.

A viszonyuk alighanem csak egy pillanatnyi elmezavar eredménye volt. Elvégre mi közös lehetne Gabrielben, egy ősrégi, nemesi család sarjában, aki a legjobb körökben forog, és benne, akinek se pénze, se családi háttere nincs, és még az apja nevét sem tudja?

Sara, hogy a fájdalmát leplezze, kortyolt még egyet az italból.

De azért Gabriel lehetett volna kedvesebb is hozzá… Igaz, miért lenne? – tűnődött cinikus mosollyal. Hiszen meg van róla győződve, hogy ő ellopta a legdrágább kincsét, és a hiúsága is komoly sebeket kaphatott a szakításukat követő médiacirkusz miatt.

– Nem tudom, mit akarsz megvitatni velem – jelentette ki színlelt közönnyel. – Én most sem mondhatok mást, mint egy évvel ezelőtt. Fogalmam sincs, hol van a Királynő Vére. Egyébként, ha sejtem, hogy itt vagy, sosem jöttem volna ide.

Gabriel gúnyosan felvonta a szemöldökét.

– És ezt higgyem is el? Egyszer azt mesélted, hogy mindig alaposan tájékozódsz az ügyfeleidről, mielőtt elvállalsz egy megbízást. Ezt éppen most ne tetted volna meg? Tudtad, hogy szoros kapcsolat fűz Illíriához.

– Tudtam, hogy az uralkodó rokona vagy, de azt nem, hogy van itt egy kastélyod! – erősködött a lány. – Különben is, most máshol kellene lenned…

– Ne hazudj, Sara!

– Természetesen megbizonyosodtam róla, hogy nem leszel Illíriában – mondta fojtottan a lány. – A honlapodról és a sajtóból úgy értesültem, hogy Dél-Amerikába utaztál egy ENSZ-konferenciára. Ezt a hírt nyilván szándékosan terjesztetted el. Miért?

– Mert azt akartam, hogy ide gyere.

2. FEJEZET

Gabriel a lány felé indult, nesztelenül, puha léptekkel, mint a farkas, a családja címerállata. A tekintetében jéghideg elszántság tükröződött.

Sara azonban nem hagyta magát megfélemlíteni.

– Nos, hát itt vagyok, de nem maradok sokáig – közölte hűvösen.

– Addig maradsz, ameddig el nem küldelek.

– Nem tarthatsz itt erőszakkal!

– Azt tehetek veled, amit akarok. Senki sem tudja, hogy itt vagy.

– A főnököm…

– …nem fog segíteni – mondta fölényes mosollyal Gabriel.

– Arra… arra célzol, hogy neked köszönhettem az állásomat? – kérdezte Sara. A bensőjében furcsa ürességet érzett.

– Igen. Így könnyen ellenőriztethettelek – felelte a férfi, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon. És a számára talán az is volt.

Sara leesett állal bámult rá. Annak idején már-már elveszítette a reményét, hogy valamikor is elhelyezkedhet a szakmájában, amikor a neves lakberendezőtől állásajánlatot kapott. A tudat, hogy ezt Gabrielnek és nem a saját tehetségének köszönhette, mélyen megsebezte.

Pedig gyaníthattam volna, gondolta. Gabriel híres volt a jó memóriájáról és az igazságérzetéről, és mivel azt hitte, hogy ő meglopta, nyilván bosszúra szomjazott. Megvolt hozzá a hatalma és a pénze, hogy kivárja az alkalmas pillanatot, és gondoskodjon róla, hogy neki lehetősége se legyen megvédenie magát.

Sara igyekezett úrrá lenni az akaratát gúzsba kötő bénultságon. Gabriel úgy bánt vele, mint egy marionettbábuval. Ez megrémítette, mégsem akart könyörögni a férfinak. Nem, ezt az elégtételt nem szerzi meg neki!

– Ezek szerint ismét munkanélkülinek tekinthetem magam – mosolygott keserűen.

– Ez csak tőled függ. Mondd meg, hol a Királynő Vére, és visszakapod az életedet.

Visszakapja? Sara nevetett volna ezen, ha nem lett volna inkább sírni kedve. Az élete sosem lesz újra az övé. Gabriel talán képes kitörölni őt az emlékezetéből, de ő sosem tudná elfelejteni a férfit és a boldogságot, amelyet a karjában érzett. A szívének nem parancsolhatott, az megremegett, valahányszor Gabrielre nézett, és örökké sajgott, mert a férfi szerelme illúziónak bizonyult.

Ha Gabriel igazán szerette volna őt, akkor a nyakék eltűnése után hajlandó lett volna négyszemközt beszélni vele, de a férfi jobban hitt a nagyanyja hajdani komornájának, mint neki, a nőnek, akit állítólag feleségül akart venni…

Bárhonnan is szemlélte, a helyzete reménytelennek tűnt.

– Ha tudnám, hol az ékszer, már rég megmondtam volna! – próbálta még egyszer meggyőzni a férfit.

Gabriel felsóhajtott.

– Felmerült bennem, hogy talán belekeveredtél valamibe, és félsz. Ezért is hozattalak ide, ahol biztonságban érezheted magad.

– Tőled is? – Sara szépen ívelt szemöldöke alatt a szeme zöld üvegként csillogott.

– Tőlem is. Nem vagyok barbár.

– Alig egy perce fenyegettél meg! – kiáltotta a lány, és a férfi ellenséges tekintetét hasonlóval viszonozta.

Gabriel hanyagul vállat vont. Arisztokratikus vonásaival, hollófekete hajával, bronzbarna bőrével, amely elárulta déli származását, gyönyörű szemével, amelynek írisze olyan kékesszürkén csillogott, mint egy damaszkuszi acélpenge, lenyűgözően jóképű volt.

– Tudtam, hogy nem ijedsz meg tőlem – mondta nyugodtan. – De egy dolog megtervezni és végrehajtani egy lopást, és egészen más eladni a zsákmányt. Ehhez alvilági kapcsolatok kellenek, és ahol ekkora összeg forog kockán, a bűnözők semmitől sem riadnak vissza. Ne húzd az időt! Áruld el, hol a nyakék, a többit én elintézem. Utána békében élhetsz. Ígérem, nem jelentelek fel.

Sara szívében kialudt a remény utolsó szikrája is. Hogy lehet Gabriel, aki olyan jó emberismerő, ennyire elfogult ebben az ügyben? Egyszerre megint hatalmába kerítette a pánik.

– Azt mondtad, azt tehetsz velem, amit akarsz – emlékeztette a férfit vádló hangon.

Gabriel összeráncolta a homlokát.

– Ne hagyd, hogy elszabaduljon a fantáziád! Nem foglak bántani.

– Miért higgyem el? Te sem hittél nekem.

– Előfordult akár egyszer is, hogy durván bántam veled? Okoztam valaha fájdalmat?

– Nem – morogta a lány. Legalábbis fizikailag nem, mert Gabriel, minden szenvedélyessége dacára gyengéd szerető volt. Sara szíve gyorsabban vert, ahogy a vele töltött, romantikus órákra gondolt.

– Akkor ne tégy úgy, mintha félnél tőlem, és ne próbálj témát váltani! Szóval… a biztonságod miatt nem kell aggódnod, itt senki sem férkőzhet a közeledbe.

Sara makacsul hallgatott. Tudta, bármit is mondana, csak rontana a helyzeten.

Gabriel várt még egy kicsit, aztán felsóhajtott.

– Áruld el, ki volt a bűntársad, és szabad vagy, esküszöm.

Ahogy egyszer arra is megesküdött, hogy szereti őt?

– Nem tudom, hová lett az az átkozott nyakék – mondta Sara tagoltan és jól érthetően. – De azt kívánom, bár sose láttam volna! Mielőtt leszedtem a sminkemet, levettem, és odaadtam Maryának, hogy bezárhassa a széfbe. És a legjobb tudomásom szerint ő pontosan ezt tette.

Meglepetésére Gabriel, aki egy évvel ezelőtt bántó hitetlenkedéssel fogadta a szavait, most bólintott.

– Eddig megegyezik a mesétek. De aztán, úgy egy órával később Maryának eszébe jutott, hogy a jegygyűrűdet nem zárta el, ezért lejött, és üresen találta a széfet. Mivel semmi nem utalt arra, hogy felfeszítették, csak olyasvalaki nyithatta ki, aki ismerte a számkombinációt, azt pedig te állítottad be. Vagyis csak te vehetted ki belőle az ékszert.

– Vagy Marya.

– Nem. Ő sosem tett volna ilyet – szögezte le Gabriel.

– Annyira biztos vagy ebben? – kérdezte a lány, megkockáztatva, hogy még jobban felingerli. De mivel ő ártatlan volt, a tolvaj csakis az asszony lehetett.

– Igen – vágta rá a férfi habozás nélkül. – És minthogy a nyakéket eddig még nem próbálták eladni…

– Ezt honnan tudod? – vágott közbe Sara.

Gabriel úgy nézett rá, mintha a lelkébe akarna látni. Bár képes lenne rá! – gondolta a lány. Akkor tudná, hogy nem hazudtam neki.

– Figyeltetem az ékszerpiacot, amióta csak eltűnt a Királynő Vére. Egy ilyen régi, tökéletesen összeillő, cabochon rubintokkal kirakott, tömör arany nyakéket, amelynek óriási a művészeti és történelmi értéke, csak olyan gyűjtő venne meg, akinek sokkal több a pénze, mint az esze, és aki teljesen gátlástalan.

– Miért? – ráncolta össze a homlokát a lány.

– Mert sosem dicsekedhetne el vele, és soha senki sem viselhetné nyilvánosan. Annyira egyedi és közismert darab, hogy ennek azonnal híre menne, és én nyomban bejelenteném az igényemet rá. Vagy ha én már nem élnék, megtennék az örököseim. Amennyiben pedig a vérvonalam is kihalna, Illíria formálhatna jogot az ékszerre, mert az ország területén találták meg. De nem vásárolta meg egyetlen gyűjtő sem – tette hozzá hidegen Gabriel.

Nyilván azt gondolta, hogy mindezt már ő is tudta. Sara megmerevedett a fájdalomtól. Egy év nem volt elég, hogy kiverje a fejéből ezt a férfit. De hát annyira szerette…

– Természetesen a köveket kiszedhették volna a foglalatból, hogy megpróbálják egyesével eladni őket a feketepiacon – folytatta Gabriel szenvtelenül. – Amikor a diktátor magához ragadta a hatalmat, a nagyapám eldugta a nyakéket. Miután a zsarnokot meggyilkolták, az egyetlen személy, aki ismerte a Királynő Vérének rejtekhelyét, felvette velem a kapcsolatot, és visszaszolgáltatta az ékszert. Utána minden egyes követ lemérettem és lajstromoztattam. Ilyen minőségű burmai rubintokat, amelyekben a tiszta vörös mélyén a leghalványabb kékes árnyalat játszik, évszázadok óta nem találtak. Ha valaha is piacra dobnák őket, néhány órán belül tudomást szereznék róla. De ez nem történt meg.

– Mert Marya nem akarja eladni az ékszert – kötötte az ebet a karóhoz Sara.

– Meg tudnád mondani, hogy Marya, aki a nagyanyám komornája volt, miért akarta volna ellopni a Királynő Vérét?

Sara az elmúlt évben sokat töprengett ezen. Végül arra a következtetésre jutott, hogy Marya így akarta megóvni bálványozott urát egy rangon aluli házasságtól. Nem hitte, hogy ők ketten egymáshoz illenek, és ebben talán igaza is volt.

A kandallóban sisteregve összeroppantak a fahasábok. A lángok felcsaptak, és kellemes almaillat áradt szét a levegőben. Sarának eszébe jutottak a gyümölcsösök, amelyeket a helikopterből látott. Emlékezett rá, hogy a fák körül lenyesett ágak hevertek, nyilván ezeket tüzelik el, gondolta szórakozottan. Megpróbált az ismerős, megnyugtató illatba kapaszkodni ebben a félelemmel és feszültséggel terhes légkörben.

– Fogalmam sincs – válaszolta végül. – Én csak azt tudom, hogy nekem semmi közöm az eltűnéséhez.

Gabriel ivott egy kortyot, aztán olyan hevesen tette le a poharát az asztalra, hogy a pezsgője kilöttyent.

– Azért nem hiszem, hogy Marya lopta el az ékszert, mert ő rejtegette azóta, hogy a nagyszüleimet megölték.

Sara elképedten pislogott. Ismerte a történetet. A forradalmárok vezére, a későbbi diktátor, aki hírhedt volt a kegyetlenségéről, azzal fenyegetődzött, hogy minden parasztot legyilkoltat a völgyben, ha a nagyherceg nem adja fel a kastélyt. A nagyherceg és a nagyhercegné az éj leple alatt elmenekültek, és a partizánokkal együtt küzdöttek a zsarnok ellen, míg kelepcébe nem csalták őket.

– Ezért akartad, hogy Marya legyen a komornám? – kérdezte halkan.

– Részben. Marya kérte ezt, amikor meghallotta, hogy eljegyeztelek. És mivel fiatal lány korában a nagyanyám komornája volt, örültem, hogy ő fog gondoskodni rólad és a ruháidról. Szóval… rossz bűnbakot választottál, drágám. Marya sosem lopta volna el a nyakéket, amelyre hosszú évtizedeken át vigyázott. Hű maradt a családunkhoz, és tisztában van a Királynő Vérének szimbolikus jelentőségével. Az ő lojalitásához kétség sem férhet, míg a tiédhez… Miért hinnék az esküdözésednek, amikor hazudtál nekem és elárultál?

Sara elsápadt.

– Nem hazudtam és nem árultalak el – dadogta.

– Én csak a Királynő Vérét akarom, a családi ereklyénket. Add vissza, vagy mondd meg, hol van, és elengedlek.

Ezzel visszatértek a kiindulóponthoz. Ahelyett, hogy a beszélgetés közelebb hozta volna őket egymáshoz, nagyobb szakadék tátongott köztük, mint valaha.

Sara felsóhajtott. Gabriel egy ékszer miatt törte össze a szívét. A Királynő Vére fontosabb volt a számára, mint ő. A „szerelme” az első akadályon sem segítette át.

– Bár megtehetném! – mondta elcsukló hangon. – De nem tudom, mi történt vele, így azt sem mondhatom meg, hogy hol van.

– Úgy érted, nem akarod megmondani. Kész vagyok fizetni érte. – Gabriel mondott egy összeget, amelynek a hallatára Sara elszörnyedve behunyta a szemét. Minek nézi őt a férfi? Meddig fogja még kínozni?

– Úgy értem, nem tudom megmondani!

– Az ajánlatot fenntartom. Vedd fontolóra! Így sokkal jobban járnál, mintha a köveket darabonként, a feketepiacon értékesítenéd, vagy egy gyűjtő venné meg, aki tudja, hogy nem egyenes úton jutottál hozzá. – Gabriel megint az ajkához emelte a poharát.

Sara szeme az ujjaira tapadt. A bőre bizsergett, ahogy felidézte, hogyan simogatták a testét ezek a napbarnított, hosszú ujjak… Ám ekkor észbe kapott, és elhessegette a felkavaró emlékeket.

Gabriel ma már nem a szeretője, hanem az ellensége, aki tolvajnak tartja őt. És az, ahogyan az ékszer eltűnése után viselkedett vele, megmutatta, hogy valójában sosem szerette és becsülte sokra őt.

– Mivel nem segíthetek neked, jobb, ha most elmegyek – jelentette ki, kétségbeesetten ragaszkodva az önuralma maradékához.

– Nem mész sehová. – A férfi hangjának tárgyilagos csengése éles ellentétben állt az arcán tükröződő eltökéltséggel, és Sara gyomra görcsbe rándult.

– Nem tarthatsz itt, ezt te is tudod.

– Itt maradsz, amíg ki nem derítettem, hogy mit csináltál a nyakékkel – közölte a férfi, és Sara látta rajta, hogy halálosan komolyan beszél.

– Ez emberrablás! – tiltakozott.

– Elmehetsz, mihelyt visszaadtad az ékszert.

– Alex herceg nem fog örülni, ha értesül erről a kis magánakciódról.

Gabriel arca elsötétült.

– Alex miatt ne fájjon a fejed, ő legyen az én gondom!

– Te teljesen megőrültél! – háborgott Sara. – Az őseid tömlöcbe vethették, aki megsértette őket, de ma más világban élünk, hála az égnek! – Elfordult, és emelt fővel az ajtóhoz indult, ám még két lépést sem tett, amikor Gabriel mögötte termett, és megragadva a karját, maga felé penderítette.

Sara megremegett, ahogy beszívta az arcvize ismerős illatát.

Mi ütött belé? Hogyan hathat így rá még mindig ez a férfi?

– Térj észre, Gabriel! – könyörgött. – Ezt nem teheted!

– Ki fogja megakadályozni? Talán te?

Mire a lány felocsúdott, a férfi már magához húzta, és megcsókolta.

Sara összeszorította a száját, de a teste elárulta. Gabriel érezte, hogyan kalapál a szíve, milyen forró az ajka, és ez még jobban felajzotta. Mohó csókjaival egykettőre felőrölte a lány önuralmát. Sara felnyögött, és átkulcsolta a nyakát. Ám csak néhány másodpercig élvezhette a meghitt közelséget. Aztán a férfi felemelte a fejét, leengedte a karját, és hátralépett.

Az arccsontján két piros folt égett, de a szeme jegesen csillogott. Mondott valamit illírül, és Sarának nem volt szüksége tolmácsra, hogy tudja, káromkodik.

– A számból vetted ki a szót. Ez tényleg nem volt jó ötlet – mondta, és noha az ajka még sajgott, teste pedig lüktetett a kielégületlenségtől, kihívóan viszonozta a férfi tekintetét. – Mégis mit akartál bizonyítani?

– Örülj, hogy ennyivel megúsztad! – figyelmeztette rekedten a férfi. – Ne felejtsd el, itt én parancsolok!

Sara vállat vont, és vaksin az ajtó felé fordult, de nekiment egy széknek, és Gabriel elkapta a karját.

– Jól vagy? – kérdezte. Amikor Sara nem válaszolt, ujjai a húsába mélyedtek. – Válaszolj! – rázta meg.

Sara panaszosan nyöszörgött, mire Gabriel lazított kicsit a szorításán.

A lány azt mérlegelte, mi lenne, ha felrántaná a térdét és ágyékon rúgná, vagy alaposan összekarmolná az arcát.

– Próbáld meg, Sara! – duruzsolta Gabriel. Nyilván kitalálta, mi jár az eszében.

A lány a férfira meredt.

– Te meg sem próbáltad… – tört ki. – Elítéltél, anélkül hogy meghallgattál volna.

– Egy rakás hazugsággal traktáltál. Miért nem állsz elő az igazsággal?

– Azt akkor sem fogadnád el, ha kiszúrná a szemedet. És végül úgyis el kell engedned.

– Miért? Kinek hiányoznál?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Vannak barátaim… – Sara felszegte az állát. – Amúgy sem akarhatod, hogy itt legyek.

– Azt hiszem, az előbb megmutattam, miért akarhatom, hogy itt légy, mindig kéznél és buzgón, mint egy derék kis szexrabszolga.

Erre a pimaszságra a lánynak elakadt a lélegzete.

Gabriel csak játszik velem. Rám akar ijeszteni, mondta magában.

– Akkor végül majd meg kell ölnöd, mert ha szabadon bocsátasz, az első dolgom az lesz, hogy elmegyek a rendőrségre. És ha az itteni hatóságok semmit sem tesznek, mert Illíria népe annyira örül, hogy visszakapta a Farkasát, az Interpolhoz fordulok. Meg a sajtóhoz.

– Ugyan ki hinne neked? – kérdezte a férfi. – Senki sem tudja, miért bomlott fel az eljegyzésünk. Ha elterjedne, hogy itt voltál, mindenki azt feltételezné, hogy ki akartunk békülni. Az emberek imádják a Hamupipőke-történeteket, és a kapcsolatunk romantikus kezdete után örülnének a boldog befejezésnek.

Finoman megfogta a könyökét, és a szoba sarkába vezette a lányt. Csak egy pillanatra engedte el a karját, hogy visszaadja a pezsgős poharát.

– Ez a huszonegyedik század! – emlékeztette Sara, és úgy szorongatta a kehely szárát, hogy az ujjai egészen elfehéredtek. – Te pedig nem vagy valami középkori kényúr, aki legyilkoltatja azokat, akik az útjában állnak.

– Nem akarlak legyilkoltatni – mondta a férfi úgy, mintha egy gyengeelméjűvel beszélne. – Csak meg akarlak győzni, hogy mindenki számára az a legelőnyösebb, ha elárulod, hol a nyakék. Utána elutazhatsz. – Ádázul mosolygott. – És elég pénzed lesz ahhoz, hogy gondtalanul élj, feltéve, hogy nagy ívben elkerülsz engem.

Sara a fájdalom elől a haragba menekült.

– Semminek sem örülnék jobban! – kiáltotta. – De sajnos, nem tudom, hol az az átkozott holmi!

– Természetesen, ha a pénz nem vonz, valami mást kell kitalálnom – jegyezte meg Gabriel, elengedve a füle mellett a dühkitörését.

Valami mást? Sara kimondatlan kérdésére a férfi szemének sóvár csillogása nyomban megadta a választ. Gabriel tudja, hogy ő még mindig kívánja, és bár megveti, mégis hajlandó lenne szeretkezni vele, hogy elérje a célját.

Erre a gondolatra Sarán úgy eluralkodott a pánik, hogy a pohara tartalmát a férfi képébe löttyintette. Aztán elképedve a saját ostobaságán, bénultan nézte, ahogy Gabriel egy zsebkendővel megtörli az arcát.

– Jaj, istenem, annyira sajnálom! – suttogta, gépiesen letéve a poharát.

Gabriel a tűzbe hajította gombóccá gyűrt zsebkendőjét, és szenvtelenül figyelte, ahogy elemésztik a lángok.

– Annyira mulatságosnak talállak! – fordult végül mosolyogva a lányhoz. – Mindig izgatott a hűvös, nyugodt arcod és a szenvedélyes, érzéki ajkad közti ellentét – mondta kicsit éneklő hangon, kulturált, idegenszerű kiejtéssel. – Ízig-vérig arisztokratának látszol, tökéletes modorú, fegyelmezett hölgynek, és élveztem a tudatot, hogy a karomban, az ágyamban igazi vadmacskává, vakmerő, szexi, primitív ösztönlénnyé változol. – Néhány másodpercig némán farkasszemet néztek, majd Gabriel magához húzta a lányt. – Még mindig hatalmad van fölöttem, te kis boszorkány – súgta a fülébe, és megcsókolta.

Sara vadul küszködött, de nem sokáig, mert Gabriel ajka felszította a szenvedélyét, és már csak a kielégülésre vágyott.

Aztán a férfi csókja gyengédebb lett, egyik keze a tarkójára siklott, ujjai a haját babrálták, és Sara kéjesen felsóhajtott. Csak akkor jött rá, hogy Gabriel miben mesterkedett, amikor a kontya leomlott, és a nehéz tincsek szétterültek a vállán.

Gabriel átölelte, férfiassága a hasának feszült, és Sara éhsége tovább nőtt. A férfihoz akart simulni, teljesen alá akarta vetni magát az akaratának… de az utolsó pillanatban ráeszmélt valamire: Gabriel minden csókjával, minden simogatásával csak azt akarja megmutatni, hogy milyen könnyen legyőzheti az ellenállását.

– Nem! – sikoltott fel, és kétségbeesetten elfordította a fejét.

Gabriel azonnal eltolta magától a lányt. A szeme, amely az előbb még szenvedélytől lángolt, most egyszerre kifejezéstelenné vált. Az, hogy ilyen gyorsan visszanyerte az önuralmát, tovább fokozta Sara fájdalmát. Gabriel csak próbára akarta tenni őt, gondolta.

– Kár a gőzért – szűrte a fogai közül a szavakat. – Nem szolgálhatok semmilyen információval, tehát semmi értelme annak, hogy elcsábíts.

– Azonkívül, hogy levezethetjük a felgyülemlett energiáinkat? – kérdezte durván a férfi, de aztán eleresztette, és elfordult, mintha a válasza undorítaná.

És valószínűleg így is volt. Annyi szent, hogy Sarát undorította a saját viselkedése.

– Elegem van ebből! – mondta tompán, lebámulva remegő kezére. – Elmegyek innen, most rögtön.

– Az engedélyem nélkül egy tapodtat sem teszel!

Sara lázasan kutatott olyan érvek után, amelyekkel más belátásra bírhatná a férfit. Azt, hogy az előbb átadta magát az ölelésének, épp elég megalázónak találta, de még ennél is jobban megrémítette a felismerés, hogy Gabriel is kívánja őt.

Ó, mennyire gyűlölte, hogy ilyen sebezhető! Attól nem félt, hogy megint beleszeret a férfiba. Egyszer épp elég volt! De a vágy… az más dolog.

– Ha tolvaj lennék, elfogadtam volna a pénzt, amelyet az imént kínáltál – bökte ki végül.

– Nyilván többet akarsz – vágta rá a férfi. – Ha annak idején sikerült volna meggyőznöd, hogy Marya a tolvaj, tiéd lett volna az összeg, amelyet a kövekért kapsz, és nem bomlik fel az eljegyzésünk sem. Az esküvőnk után pedig hozzáférhettél volna a bankszámlámhoz is. Vagyis a saját felfogásod szerint ugyancsak rosszul jártál.

– A cinizmusoddal szemben tehetetlen vagyok. – Sara visszapislogta a könnyeit. – De azzal, ha fogva tartasz, semmire sem mész, mert semmit sem tudok a lopásról. Ugyanez érvényes az elcsábításomra is. A bosszúvágyadat talán kielégíted, de a célodat nem éred el.

– Nem akarok bosszút állni rajtad – mondta Gabriel, és újra teletöltötte a poharaikat.

Sara szívében megint kicsírázott a remény. Lehet, hogy ha nem is győzte meg, de elbizonytalanította Gabrielt, amikor visszautasította a nagylelkű ajánlatát? A férfi vállalkozó szellemű üzletember volt, de okos és ügyes taktikus hírében állt, aki mindig alaposan mérlegelt minden lehetőséget egy-egy kockázatosabb lépés előtt.

– Engedj elmenni! – kérte a lány, noha majd megszakadt a szíve a gondolatra, hogy utána legfeljebb csak az újságokban és a tévében láthatja majd Gabrielt. – Ígérem, senkinek sem árulom el, mit tettél.

– Semmit sem tettem, Sara. És ne bámulj rám ilyen riadt őzikeszemekkel! Nem szándékszom kínzással kicsikarni belőled az igazságot, és nem foglak bezárni életed hátralevő részére egy nyirkos tömlöcbe.

– Akkor mit akarsz csinálni velem?

– Egyezzünk meg! Még ha nem is volt közöd a lopáshoz, tudhatsz valamit. Talán van valami apróság, amit annak idején lényegtelennek tartottál, de ami most nyomra vezethet. Segíts nekem! Elevenítsük fel annak az éjszakának minden mozzanatát! Ha a hét végéig nem jutunk semmire, elengedlek.

Mit képzel Gabriel? – füstölgött a lány. Hogy merészel az életével játszani, gazdálkodni az idejével, megfosztani őt a szabadságától? Ugyanakkor az utolsó ajánlata bizonyos kompromisszumkészségről tanúskodott.

Vajon bízhatok az ígéretében? – morfondírozott a férfi markáns arcát tanulmányozva. Aligha! De mekkora elégtétel lenne, ha Gabriel belátná, hogy rosszul ítélte meg, és bocsánatot kellene kérnie a gyanúsítgatásaiért!

– Nincs más választásom, ugye? – kérdezte hidegen.

– Nincs.

– Azt hiszem, szívesebben lennék a foglyod, mint hogy azt színleljem, a vendéged vagy a nyomozótársad vagyok… De ha ez az egyetlen mód, hogy meggyőzzelek az ártatlanságomról, ám legyen! Természetesen elvégzem azt is, amiért idejöttem, elkészítem a vendégszobák felújítási tervét. És mi történik, ha kiderül, hogy nem segíthetek?