Tabea Bach

A RÓZSAFA-VILLA

Fordította: Fekete Lilla Sára

A mű eredeti címe: Die Rosenholzvilla

Copyright © 2024 by Bastei Lübbe AG, Köln

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Fekete Lilla Sára, 2026

Minden jog fenntartva;

a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-858-4 (papír)

ISBN 978-963-614-859-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Bármikor készen állni arra, hogy feladjuk azt, amik vagyunk, hogy azzá váljunk, amik lehetünk – ez a legnagyszerűbb dolog a világon.

JACQUELINE DU PRÉ

1

A telefonhívás

A lenyugvó nap sugarai érett barackszínűre festették a business class kabinját. A gép leszálláshoz készülődött. Elisa még egyszer végigment a folyosón, hogy ellenőrizze, vajon minden utas becsatolta-e az övet és felhajtotta-e a tálcát. Segített az első sorban ülő kismamának, hogy becsatolja magát, majd a sírdogáló babát közösen áttették egy erre a célra szolgáló hordozóba.

– Pár perc az egész – magyarázta a fiatalasszonynak. – Sima landolás várható, és utána rögtön ölbe veheti a kis mókust.

Elisa meleg hangjától a baba abbahagyta a sírást, és csodálkozó pillantást vetett rá. Az anyukája ezt hálás mosollyal nyugtázta.

Elisa odalépett a mikrofonhoz, és tájékoztatta az utasokat az aktuális New York-i időjárásról. Elmondta az utolsó tennivalókat, és végül felszólította a többi utaskísérőt, hogy ők is üljenek le, és csatolják be magukat. Három éve volt ő a kabinfőnök, és mint ilyen, nyolc kollégáért felelt. Mivel csak hosszú távú repülőutakon repült, kimerítő maratoni műszakok váltakoztak a többnapos szünetekkel. Elisa szerette a munkáját, nem utolsósorban azért, mert bejárhatta az egész világot. New York nem számított különösebben érdekes desztinációnak.

Becsatolta az övet, és néhány pillanatra lehunyta a szemét. Az anyja nemrégiben feltett kérdésére, miszerint boldognak érzi-e magát, határozott igennel válaszolt. Ez még azelőtt volt, hogy Eric közölte volna vele, összejött az új pilótanővel, akitől mindenki ájuldozik. Végül is még a 21. században sem gyakori, hogy nő töltse be ezt a pozíciót. A szenzációs újoncot Eric mellé osztották be elsőtisztnek, ő pedig, mintha a legfelső szintről kapta volna az utasítást, rögtön elkezdte neki csapni a szelet.

Elisa összeszorította a száját. Mégis mit várt? Ericről régóta az a hír járta, hogy úgy váltogatja a partnereit, mint az egyenruhája alatt a hófehér ingeket. Kerek három hónapig jártak Elisával, és Lena, Elisa barátnője ezt valóságos világrekordnak tartotta Eric párkapcsolati statisztikájában.

Mit mondana Elisa, ha az anyja ma kérdezné meg, hogy boldognak érzi-e magát? Pontosan ugyanezt, gondolta, hiszen Eric és ő amúgy sem illettek össze. Még úgy tűnik, jobb is nélküle. Saját maga is meglepődött, mennyire nem viselte meg a szakítás. Harminckét éves volt, és mostanra nem sok maradt az illúziókból, amiket a nagy szerelemmel kapcsolatban még tíz évvel ezelőtt is táplált.

A repülőgép heves rázkódással ért földet, erre a csecsemő rémülten felsírt. Elisa megcsóválta a fejét. Ez lett volna Eric válasza az iménti gondolataira? Vagy éppen túlságosan lekötötte a figyelmét az elsőtisztje? Mert egyébként nála simábban senki nem tudott landolni. Figyelte a kis piros lámpát, hogy zöldre váltson. Akkor adhat jelet a személyzetnek, hogy felállhatnak. Mindent elkövetett, hogy műszakot cseréljen, és másik pilótával repülhessen, de ilyen ripsz-ropsz ezt már nem tudta elintézni. Nem számít, mondta magában, amikor a lámpa pirosról zöldre váltott. Legfeljebb elkerülöm a társaságát. Lenával és néhány másik kolléganőjével szerveztek programot: szabad estéjükön egy-két divatos tetőteraszbárban fogják kiereszteni a gőzt. Már alig várta.

– Lenne kedved egy koncerthez? – kérdezte Roy, amikor utolsóként elhagyták a repülőgépet. A fiatal férfi, aki nemrég fejezte be a kiképzést ragyogó eredménnyel, szép vonalú homlokából hátrasimított egy világosszőkére festett tincset. – Tulajdonképpen Stevennek szántam meglepetésnek. – Mélyet sóhajtott, és Elisa együttérző pillantást vetett rá. A két utaskísérő nem régóta járt együtt, de ma reggel Steven beteget jelentett. – Nem kéred a jegyet?

– Ó, köszönöm, ez igazán kedves tőled! – felelte derűsen Elisa, aki nagyon kedvelte ifjú kollégáját. – De sajnos már van programunk.

– Velünk tartasz, Roy? – vetette fel Lena, miközben a lépcsőn várakozott rájuk, és éppen elcsípte Elisa megjegyzését.

– Azt tervezzük, hogy csapunk egy görbe estét. Sabrina, Elke és Daniela is jön. Király lesz!

Beléptek a repülőtér épületébe, ahol a kolléganők már gyülekeztek, mindenki a kis guruló bőröndjével, és szemmel láthatólag majd szétvetette őket a jókedv.

Egyszer csak meghitten ismerős illat kúszott Elisa orrába. Eric arcszesze. Körbepillantott, és megállapította, hogy a férfi, új partnerével az oldalán, pontosan mögötte állt meg.

– Mit forgattok a fejetekben? – A másodpilótanő küldött egy mosolyt a női körnek. – Veletek tarthatunk?

Lena rémült pillantást vetett Elisára, és éppen nagy levegőt vett, hogy válaszoljon, de Sabrina, akinek nyilvánvalóan sejtelme sem volt az egészről, megelőzte.

– Csapunk egy görbe estét – jelentette ragyogó szemmel. – A The Crownban kezdünk. Biztos zseniális lesz…

– Még szép! – vágott a szavába Eric, és magához vonta új barátnőjét. – Az egyik leghíresebb tetőteraszbár New Yorkban. Persze hogy ott a helyünk!

Elisa észrevétlenül felsóhajtott. Mikor a többiek megindultak, kicsit hátramaradt. Más sem hiányzott. Teljesen elment a kedve az extravagáns New York-i bároktól. Dühöngve nézte Eric hátát, aki a légiutas-kísérők gyűrűjében, mint annyiszor, most is magára vonta az összes nő figyelmét. Hirtelen megint Roy bukkant fel az oldalán.

– Tudod, mit? – mondta neki. – Szívesen veled megyek. Mi lesz a program? Vagy várj csak, ne mondd meg! Legyen meglepetés!

Mindannyian ugyanabban a hotelben voltak elszállásolva, és amikor Elisa az elegáns fekete ruhájában – mindig magával vitte, ha világvárosba repültek – lement a lobbyba, Roy már várta. Odasiettek a hotel előtt várakozó taxikhoz. Késésben voltak, mert a vártnál tovább tartott a transzfer a John F. Kennedy Repülőtérről Manhattanbe. Roy megkérte a sofőrt, hogy hajtson, ahogy csak tud.

– Ha ennyire sietős, akkor metróval kéne mennetek – hangzott a lakonikus válasz.

Elisa belesüppedt az ütött-kopott műbőr ülésbe, és lehunyta a szemét. Lena fogadkozott, hogy leszedi Sabrináról a keresztvizet, de Elisa lebeszélte róla. Végtére is felesleges az egész személyzetnek megtudnia, hogy Eric éppen most szakított vele. Amúgyis elment a kedve a kolléganői vidám karattyolásától. Egyszerre rátört a fáradtság. Nem lett volna jobb mégis a hotelben maradnia?

A taxi megállt. Elisa kinyitotta a szemét, és körülnézett. Midtown Manhattanben voltak, mindössze két háztömbnyire a Central Parktól. Minden annyira ismerősnek tűnt, de leginkább a csodálatos téglaépület, amely olyan masszív és impozáns, mint egy olasz palazzo. Elisa elfogódottan nézte a kivilágított főbejáratot, felette az öt boltíves portállal. A Carnegie Hall.

– Ide jöttünk? – kérdezte Elisa hitetlenkedve. A csapatban mindenki úgy tudta, hogy Roy jazzrajongó, amihez – Lena szerint – igazából túl fiatal volt. Emiatt Elisa arra számított, hogy valamelyik hírhedt New York-i jazzklubban fogják tölteni az estét, nem pedig a komolyzene eme megszentelt csarnokában.

– Steven a klasszikus zenét kedveli – magyarázta Roy, és aggódva vizsgálgatta a lányt. – Hirtelen úgy elsápadtál! Nem érzed jól magad?

– Rendben vagyok – felelte, és a tágra nyitott ajtókra bámult.

– Sietnünk kellene – sürgette Roy. – Már öt perccel múlt nyolc. Te jó ég, remélem, azért még beengednek bennünket.

Elisa szinte kábulatban követte a fiút a tekintélyt sugárzó épületbe, a vörös szőnyegekkel borított lépcsőkön keresztül, felfelé az emeleti folyosóra. Minden egyes részlet visszaidézte azt az emléket…

– Igyekezzenek! – kiáltotta nekik egy jegyszedőnő, és szinte kitépte Roy kezéből a jegyeket, hogy aztán sietős léptekkel a földszint megfelelő ajtajához vezesse őket.

Az összetéveszthetetlen hangok, ahogy egy zenekar hangol, szertefoszlatták Elisa utolsó reményét is, hogy talán mégis egy jazzkoncertről lesz szó. Nem kis erőfeszítés árán elnyomta a késztetést, hogy egyszerűen csak eltűnjön, és követte Royt a terembe. A szíve a torkában dobogott, miközben a rosszalló tekintetű koncertlátogatóknak fel kellett állniuk, hogy beengedjék őket a tizedik sor közepén található helyeikhez.

Most ott ült hát a piros kárpittal bevont ülések egyikén. A zenekar végzett a hangolással, várakozásteljes csend töltötte meg a termet. Felzúgott a taps, amikor a karmester színpadra lépett, nyomában egy törékeny kis alakkal. Egy fiatal nő, vagy nem is, inkább egy tinédzser lépett a színpad pereméhez, és meghajolt. Jobb kezével egy cselló nyakát szorította.

Elisának olyan érzése támadt, mintha egy tükörben a múltba nézne, és magát pillantaná meg. A fiatal nő leült, és a hangszer alsó végén levő tüskét behelyezte a padlón egy erre a célra szolgáló tartóba. Térdei közé vette a csellót, ellenőrizte a vonó feszességét. Aztán felnézett a karmesterre, aki felemelte a karját, és intett.

Roy egy programfüzetet nyomott Elisa kezébe, alighanem a jegyszedőnőtől kapta. A NEMZETKÖZI CSELLÓVERSENY DÍJAZOTTJAINAK HANGVERSENYE, olvasta, alatta a fiatal nő neve és a darabok, amiket játszani fog. Már az első hangoknál felismerte Robert Schumann híres csellóversenyét. Mert valamikor ő maga is ott ült fent, pontosan ezen a színpadon, és ezt a darabot játszotta.

Elisa megdermedt ültében. Hány évig próbálkozott azzal, hogy elfelejtse azt a napot? És hosszú ideje már tényleg nem is gondolt a múltbéli eseményekre. Törölte az emlékezetéből azt a pillanatot, ami az életét egyszer s mindenkorra másik pályára állította. A borzalmas szégyent, a zavarodottságot, ami elöntötte, a sok álmatlan éjszakát, amelyen számtalanszor átélte azt az egy pillanatot. Az összeomlását és a klinikán töltött heteket, ahol rajta kívül csak a munkába belerokkant és kiégett felnőttek voltak, akik el sem tudták képzelni, hogy is lehetséges már tizenhat évesen eljutni erre a pontra. És aztán eljött az az idő, amikor már ő maga is képtelen volt erre magyarázatot adni.

Mert jó pár csodálatos éven keresztül a zene és a cselló töltötte ki az egész életét. Mámorosan ünnepelte a diadalokat, amikor mindenkit ámulatba ejtő könnyedséggel ő maga is díjazottja volt – többek közt – ennek a versenynek is. Már tizenkét éves korában nagy karriert jósoltak neki, kitüntetésekkel és díjakkal halmozták el. Minden nagy hangversenyteremben fellépett, Milánóban és Bécsben, Buenos Airesben és Londonban, Tokióban és más híres helyeken. Egészen addig az estéig, amelyen az a megmagyarázhatatlan dolog történt.

A keze, amelyben a programfüzetet szorongatta, jéghideg volt, ugyanakkor nyirkos az izzadságtól. Hogy lehet az, hogy annyi év után még mindig minden egyes hangra emlékszik, hogy annyira ismerősek a dallamok?

Elisa visszafojtotta a lélegzetét, miközben Schumann csodálatos zenéje szólt. Az ifjú szólista hibátlanul játszotta, ő, Elisa viszont már annak idején is sokkal mélyebb tartalommal töltötte meg a vággyal teli dallamokat. Szinte énekelt a csellója, és ezzel elvarázsolta a közönségét. De honnan veszi a bátorságot ő, aki már egy örökkévalóság óta nem fogott csellót a kezébe, hogy összemérje magát vele?

Azóta nem hallotta ezt a művet. Ami nem is olyan nagy csoda, mivel a zenét teljesen száműzte az életéből. És most mégis döbbenten vette észre, hogy bal kezén az ujjai önkéntelenül is mozogni kezdtek, mintha jobban emlékeznének mindenre, mint ő maga. Jobb kezét rá kellett tennie a balra, hogy ne próbálja lefogni a hangközöket. Valami vibrálni kezdett benne. Igen, szerette valamikor ezt a zenét, hosszú ideig szinte eggyé vált vele.

De a felismerés örömébe azonnal belevegyült egy másik érzés, mintha görcsbe rándult volna a gyomra. A darab előrehaladtával egyre kérlelhetetlenebb lett a nyomás. Feltartóztathatatlanul közeledett a végzetes rész, Elisa érezte, hogy a szíve hevesen ver. Már csak néhány ütem. Lélegzetét visszafojtva lehunyta a szemét. És akkor minden újra megjelent előtte.

Ott ült a zsúfolásig telt Carnegie Hall színpadán, tizenhat évesen. A díszpáholyban nem kisebb tekintély foglalt helyet, mint az Egyesült Államok elnöke, jobbján a first ladyvel. És a karmesteri pulpituson állt az az ember, akitől a sorsa függött: a szikla a hullámverésben, a lelkesítője, az ösztönzője…

Túljutottak azon a bizonyos részen, és Elisa fellélegzett. A fiatal nő tovább játszott, hibátlanul, nagy beleérzéssel. Ő tényleg jó volt. Nem úgy, mint Elisa, akivel akkor valami olyasmi történt, amit később senkinek sem tudott megindokolni. Hiszen hogy is lehetne másokkal megértetni, hogy az embert életének addigi legfontosabb hangversenyén hatalmába kerítette egy láthatatlan hullám, amely minden hangot elnyelt, és egy pillanatra létrehozta a tökéletes csendet? Senki nem értette, ő maga a legkevésbé. Tény, hogy amikor a hullám visszahúzódott, a hangversenyteremben valóban csend volt. Amíg az a földszinten át nem csapott egy kínos nyugtalanságba, ami aztán egy pillanat alatt az egész nézőtérre átterjedt. Egy zavarodott nyugtalanságba, ami elől végül egyszerűen elmenekült…

– Csak nem bujkál benned valami? – kérdezte Roy, amikor a szünetben kimentek a folyosóra.

Elisa megrázta a fejét.

– Csak a fejem fáj – mondta, és nem is hazudott. – Nem szeretném az estédet elrontani. Hívok egy taxit, és lefekszem aludni.

Az éjszaka kellős közepén megcsörrent a telefonja. Lefekvés után rettenetesen sokáig nem tudott elaludni. A hangverseny felnyitott benne egy zsilipet. Szinte elárasztották az emlékek, és mihelyt becsukta a szemét, a képek őrült filmkollázzsá álltak össze. A hangversenyteremben átélt jelenet egymás után sokszor lepergett benne, míg álmában össze nem keveredett az egykori eseményekkel. Félig még kábultan vette fel a telefont. Az anyja volt az, Anna, és Elisa először egy kukkot sem értett abból, amit mondott.

– Kérlek, anya! – köszörülte meg a torkát. – Tudod te egyáltalán, hány óra van?

– Persze – felelte meglepetten az anyja. – Tíz. Talán még alszol ilyenkor? – mondta meghökkenve, majd hozzátette: – Hol is vagy most?

– New Yorkban. – Elisa ivott egy korty ásványvizet. – Bármi történt, nem ér rá holnapig?

– Sajnálom. Nem tudtam… Majd beszélünk később. Mikor a legalkalmasabb, hogy hívjalak?

Elisa már elég éber volt ahhoz, hogy kihallja az anyja hangjából, milyen feldúlt. Ritkán találkoztak ugyan, mégis jó volt a kapcsolatuk.

– Várj! – szakította félbe Elisa. – Most már úgyis magamhoz tértem. Miről van szó?

– Niklas sztrókot kapott – tört ki az anyjából. – Egy luganói magánklinikán fekszik. Éppen most hívtak.

Elisa döbbenten hallgatott. Már hosszú ideje nem beszéltek a nagyapjáról. Egészen pontosan az óta a bizonyos hangverseny óta.

– És most mi lesz? – törte meg a csendet. – Odautazol?

– Nem. – A hangja úgy hangzott, mint egy pisztolylövés. – Tudod, hogy nem vagyok rá képes. Azonkívül időm sincs. Holnap kezdődik a Párizsi Divathét. Szerettelek volna megkérdezni, hogy esetleg te…

– Mármint hogy én?

Elisa egy csapásra magához tért. Amikor becsukta a szemét, újra a karmesteri pulpituson látta a nagyapját. Hogy képzeled? – akarta kérdezni.

– Figyelj, tudom, mit érzel – hallotta az anyja hangját. – Velem annak idején ugyanezt művelte. Csúcsteljesítményekre hajszolt minket, engem a hegedűvel, téged meg a… Hát igen, ez nem tegnap volt. Most öreg, és segítségre szorul.

Akkor menj oda hozzá te! – gondolta dacosan Elisa.

– Én nem mehetek – mondta Anna, mintha hallotta volna, mit gondol a lánya. – Tudod, milyen a viszonyunk. Csak feldúlná, ha meglátna. Veled azért kicsit más a helyzet.

– Mintha az kevésbé zaklatná fel, ha engem meglát.

– Az egy kicsit más helyzet – ismételte meg lágy hangon az anyja. – Biztos vagyok benne, hogy mindazok után, ami akkor történt, bűntudatot érez veled szemben. – Amikor Elisa nem válaszolt, hozzátette: – Figyelj, drágám, hatalmas szívességet tennél nekem ezzel.

– És konkrétan hogy képzeled?

– Menj oda, és derítsd ki, mi van vele! – kérte az anyja. – Ez minden, amit kérek.

– Csak nem fog meghalni… – mondta halkan Elisa, inkább csak saját magának.

Egy pillanatig hallgattak. Aztán az anyja összeszedte magát.

– Ilyen hirtelen nem hal meg Niklas – állította magabiztosan. – De ha mégis rosszabbra fordulna az állapota, akkor természetesen én is odamegyek.

– Megnézem, hogy összejön-e – sóhajtott Elisa. – Először is utánanézek, hogy vagyok beosztva.

– Rendben. – Az anyja hangján határozottan érezhető volt a megkönnyebbülés. – Tündér vagy, Elisa. Nagyon hálás vagyok neked.

Az éjszakai pihenésnek ezzel vége is volt. Miután egy órán keresztül ide-oda forgolódott, és rájött, hogy alapjában véve – bármennyire is szereti a munkáját – nehezére esik minden éjszaka másik ágyban aludni, felkelt, és felöltözött. Nem sokkal múlt négy óra, és úgy érezte magát, mint akit kerékbe törtek. Nyolcra kell a repülőtéren lennie, tehát maradt még egy kis ideje, amit valamivel el kell ütnie. Kimehetne Coney Islandre, ahol már vagy ezer éve nem járt.

Kicsekkolt a hotelből, és hívott egy taxit. Miközben a Sohóban nyugat felé kanyarodtak, és a Hudson folyó mentén a Battery Tunnel irányába haladtak, lassan pirkadni kezdett. Ezen a korai órán még egy ilyen örökké lüktető városban is gyér volt a forgalom. Néhány magányos utcaseprőgép rótta a köreit. Brooklynban a New York Bay mentén a Shore Parkwayen mentek, egyre inkább dél felé haladva. Elisa ámulattal figyelte, ahogy virradt. Május volt, melegnek ígérkezett a nap, de még lengedezett egy enyhe kis szellő.

Coney Island híres Luna parkjánál tetette ki magát. Fáradtan hunyorogva szemlélte a sok-sok filmből ismerős, tiritarka látványt: a körhintákat, a legendás óriáskereket, a Mennydörgés hullámvasútat. És ekkor eszébe jutott, hogy annak idején, a hangverseny előtti reggelen járt itt a nagyapjával. „Úgy szeretném látni a tengert!” – mondta, és Niklas erre a strandra hozta el.

A partot ezen a korai órán kizárólag a sirályok vették birtokba. Ahogyan akkor is, Elisa levette a cipőjét, és elindult a tengerparton, az éjszakai hűvöst őrző homokban. Remélte, hogy kitisztul a feje. A kelő nap felragyogó fényében teljesen szürreálisnak tűnt, hogy előző este véletlenül odacsöppent a versenygyőztesek koncertjére. Milyen különös egybeesés, hogy a nagyapja pont most kapott sztrókot! Már azt is nehezen tudta elképzelni, hogy ezt az erős, masszív és hatalmas, ágas-bogas fára emlékeztető férfit egy olyan banális dolog, mint a sztrók, le tudta dönteni a lábáról.

Néhány sirály vijjogva és rikoltozva felszállt, majd körözött a hullámok felett. Az egyik homokgödörben egy bizonyára már szebb napokat is látott félkarú plüssmaci hevert. Az ég vérnarancsszínt öltött, a horizonton pár felhőfoszlány lilába váltott át.

Elisa megállt, és körülnézett. A háta mögött felkelő nap beragyogta a türkizkék égboltot. Lassan ideje lenne visszamenni. Ideje lenne úgy viselkedni, mint egy felnőttnek, és nem úgy, mint egy csitrinek, aki eljátszotta élete legnagyobb esélyét.

Annak idején minden darabját kívülről játszotta, és persze most sem kellett belenéznie a beosztásába, hogy megtudja, hova kell mennie a következő napokban. Csak egy kis mozgásteret szeretett volna kiharcolni magának, miután az anyja így lerohanta. Ma milánói átszállással fognak visszarepülni. És utána egy szabad hét következik.

Ez a szempont is közrejátszott abban, hogy Elisa annyira szerette a hosszú távú repülőutakat. A megerőltető napokat és az éjszakákat – amelyek az időeltolódás miatt összecsúsztak, és kevés alvással jártak – mindig egy hosszabb pihenés követte.

Írt az anyjának egy sms-t, és közölte vele, hogy el fog utazni Luganóba.

Helyi idő szerint már huszonkét óra volt, amikor végül leszálltak a milánói Malpensa repülőtéren. Elbúcsúzott a személyzet tagjaitól, akik közül mindenki továbbrepült a bázisrepülőterére. Elisa mindenesetre itt tölti az éjszakát, és másnap bérelt autóval jó korán elindul Luganóba.

Másnap reggel majdnem kétszer annyi időre volt szüksége, hogy eljusson Ticinóba, mint a GPS által kalkulált egy óra. A Milánó körüli gyűrűn összefüggő, lassan mozgó kocsisor torlódott fel, és a lány csak háromnegyed óra alatt tudott észak felé letérni. Gaggiolónál lépte át a határt, és végre-valahára megérkezett az olasz Svájcba.

Elisa ideges volt. Remélte, hogy az anyjának igaza lesz abban, hogy Niklasnak nincs szüksége a segítségére, és gyorsan haza tud utazni. De vajon felhívták volna a klinikáról a páciens lányát, ha ez lenne a helyzet?

A Ponte Diga, a Bissonét a Luganói-tó túlsó partján levő Melidével összekötő gát előtt ismét feltorlódott a forgalom. Útépítő járművek zárták el az egyik sávot, a türelmetlen autóvezetők időnként dudálva doboltak a kormánykeréken. Elisa mégsem tudta kivonni magát a táj varázsa alól. És amikor végre odaért a gáthoz, azt se tudta, hová nézzen először: a türkizszínben csillogó vízre, a Monte Arbòstora erdővel borított, meredeken égbe törő hegyoldalára vagy a partot szegélyező elbűvölő villákra.

Tizenegy óra után pár perccel ért a magánklinika parkolójába. Ivott az ásványvizéből, aztán egy pillanatig csak ült, és azon morfondírozott, vajon mivel kell szembenéznie. Amikor megcsörrent a telefonja, összerezzent. Anna volt az.

– Ott vagy már? – rontott ajtóstul a házba. – Hogy van?

– Épp csak hogy ideértem – felelte Elisa, és a kórház bejárata felé nézett. – Most megyek majd be. – Egyikük se szólt egy szót se. – Figyelj csak – folytatta Elisa –, majd jelentkezem, ha többet tudok. Kérlek, ne hívogass minden félórában!

– Jól van, na – felelte az anyja megszeppenten –, én csak… aggódom.

Akkor miért nem te jöttél ide? – gondolta Elisa, és a nyelvébe harapott. Ehelyett azt mondta:

– Nem lesz semmi baj. Majd hívlak.

– Elisa? – hallotta az anyja hangját.

– Igen?

– Köszönöm, hogy megteszed.

– Ez természetes. Később beszélünk, mama.

– Később beszélünk, drágám.

Elisa befejezte a beszélgetést, elővigyázatosságból kikapcsolta a telefonját, és elszántan kiszállt a kocsiból. Ahogy utaskísérőként vérévé vált, most is ellenőrizte a ruházatát, még ha ezen a napon nem is egyenruhát hordott, hanem egy barackszínű nyári ruhát és világos szandált. Nemrég vette egy San Franciscó-i tartózkodása alkalmával. Hosszú szőke haját lazán összetűzte egy csattal a tarkóján. A bejárati ajtó üvegében futó pillantást vetett a tükörképére, és azon gondolkozott, vajon mennyit változhatott az elmúlt években. És hogy felismeri-e majd Niklas egyáltalán.

A férfi egy egyágyas szobában feküdt, amelynek az ablaka a tóra nézett. A fehér lepedő alatt kirajzolódtak robusztus testének körvonalai. Az ágyat orvosi műszerek vették körül, visszafogott zümmögésük betöltötte a helyiséget. Fölötte infúziós zacskó lógott egy állványról, gondoskodva a folyadékellátásról. A feje egy párnán nyugodott, elképesztő oroszlánsörénye időközben csaknem teljesen megőszült, bozontos szemöldöke alatt csukva volt a szeme. Nagyapja láttán Elisán a legellentmondásosabb érzések futottak át.

Az orvos, aki Fullner doktorként mutatkozott be, bevezette a kórterembe, de gyorsan hátrébb lépett, és jelezte Elisának, hogy menjenek ki.

– Éppen alszik – mondta a folyosón, és egy pillantást vetett a kezében lévő kórlapra. – Lenne szíves befáradni velem az irodába?

Elisa követte, és helyet foglalt a látogatók számára fenntartott széken. Halk dobolást érzett a fülében. Niklas látványa a vártnál jobban felkavarta.

– Hogy van? – kérdezte, és meg kellett köszörülnie a torkát, olyan rekedt volt.

– A körülményekhez képest elég jól – hangzott a válasz.

Dr. Beat Fullner német svájci volt, és Baselből származott, ezt a bemutatkozáskor említette. Elisa, bár olaszul is jól tudott, boldog volt, hogy ebben a helyzetben az orvossal az anyanyelvét használhatja.

– Elhagyhatta az intenzív osztályt, ez már önmagában jó jel. Ennél sokkal többet egyelőre nem mondhatunk. Egy ilyen sztrók mindig nagyon egyénfüggő. Vannak, akik pillanatok alatt, tökéletesen felgyógyulnak. Mások ellenben…

– Ez mitől függ? – kérdezte Elisa.

– Sok tényezőtől – magyarázta Dr. Fullner. – A beteg egészségi állapotától. A kórtörténetétől. Attól, hogy az agyvérzés után mennyi idő telik el a kezelés megkezdéséig. És természetesen attól is, hogy milyen agyi területek érintettek.

– Úgy gondolja, hogy fel fog épülni a nagyapám? – Elisa megpróbált olvasni az orvos arckifejezésében.

– Sok minden szól mellette – mondta óvatosan. – Amennyire tudom, a sztrók előtt makkegészséges volt. És szerencsére rövid időn belül el tudtuk kezdeni a kezelést. Mindenképpen van okunk bizakodni. Egyebet nem mondhatok. De ígérem önnek, hogy mindent meg fogunk tenni, ami csak lehetséges, ahogy más esetekben is. Hadd mutassam be Ingrid nővért! – mondta, és felállt. – Ő az én jobbkezem, őt keresse, ha én nem vagyok elérhető!

Együtt indultak el a nővérpult felé, és a hozzáértőnek látszó, negyvenes éveiben járó Ingrid nővér, aki kedvesen nézett keret nélküli szemüvege mögül, arra kérte Elisát, hogy vigyen be tiszta ruhát a nagyapjának, valamint hagyja meg a mobilszámát.

Ezek után Elisa nem is tudta, mitévő legyen. Úgy döntött, még egyszer bemegy Niklashoz.

Halkan lépett be a szobába. Amikor meglátta, hogy a nagyapja felébredt, felgyorsult a szívverése. Odament az ágyához, a pillantásuk találkozott.

A nagyapja szeme a régi volt, még mindig ugyanúgy kéklett, mint a napsütötte gleccser. Tágra nyílt, amikor meglátta a lányt. Elisa nem tudta eldönteni, öröm tükröződik-e benne, vagy felháborodás.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan, és az után a keze után nyúlt, amelyikben nem volt kanül. Hűvös és száraz volt, egy idős ember bőre, amit jó régen krémeztek be utoljára. Niklas teljesen felé fordította a fejét, és nagy, álmélkodó szemmel méregette. Nem ismerte fel, azon tűnődött, ki lehet ez.

– Én vagyok az – mondta a lány. – Elisa.

Kopogtak, és rögtön ki is nyílt az ajtó. Egy férfi dugta be a fejét a szobába, Elisával egykorú vagy kicsit idősebb lehetett. Rövidre nyírt sötét haj, barna szeme a dús szemöldök alatt aggódva vándorolt Niklasról Elisára.

– Szabad? – kérdezte.

Elisa úgy meglepődött, hogy nem válaszolt, és a férfi a hallgatást beleegyezésnek vette. A következő pillanatban már ott állt a betegágy másik oldalán.

– Hogy van?

Az oroszlánfej lassan a fiatalember felé fordult. Mosoly ragyogott fel Niklas Eschbach arcán, amelyet visszatükrözött látogatója mosolya.

– Hogy én mennyire boldog vagyok! – mondta önkéntelenül. – Most már minden rendben lesz.

– Fabio vagyok – mutatkozott be az idegen, miután a nővér megkérte őket, hogy hagyják pihenni a beteget. Kezet nyújtott Elisának, aki kíváncsian méregette a férfit. Fabio magas volt, és vékony, szeme színe akár a mogyoróé. – És te valahonnan ismerős vagy nekem – folytatta.

– Elisa vagyok – mondta a lány csodálkozva. Fabio jobb keze olyan érdes volt, mint egy kétkezi munkásé. – Niklas unokája.

– Hát persze! – kapott a homlokához. – A csellós kislány.

Elisa lélegzete egy pillanatra elakadt, de aztán gyorsan összeszedte magát.

– Az sem tegnap volt – mondta. – Honnan ismered Niklast? – kérdezte, miközben elindultak a kijárat felé.

– Mi úgyszólván… szomszédok vagyunk – válaszolta. – Akkor is éppen nálunk volt, amikor a baj megtörtént. Én hívtam ki a mentőt.

– Akkor sokat köszönhetünk neked – mondta Elisa. – Milyen jó, hogy nem volt egyedül!

– Igen, az biztos. – Közben odaértek a kijárathoz. Fabio udvariasan kinyitotta előtte az üvegajtót. – Mennyi ideig tudsz maradni?

– Én… még nem is tudom – dadogta. – Holnapig vagy holnaputánig mindenképpen, úgy gondolom. Szükségem lenne valami szállásra. Tudsz ajánlani egy hotelt?

– Hotelt? – Fabio döbbenten nézett rá. – Dehogyis! Lakhatsz a villában, van ott elég hely.

– De nincs kulcsom, és különben sem…

– Nekünk viszont van kulcsunk – vágott a szavába Fabio, és ránézett az órájára. – Sajnos most sietnem kell, mindjárt jön egy ügyfél. Itt van… – Előhúzott a zsebéből egy hatalmas kulcscsomót, és leválasztott róla két kulcsot. – Ez nyitja a bejárati kaput. És ez pedig a házat. Ismered a járást?

– Hm, nem vagyok biztos benne. Rég jártam ott – ismerte be Elisa.

– Akkor gyere utánam! Kicsivel a főbejárat előtt fogok lekanyarodni. Rendben lesz így?

Az út a Luganói-tó partján vezetett déli irányba, a híd mellett, és végül felfelé a szerpentineken a Monte Arbòstora felé. Lassacskán visszatértek Elisa emlékei, aztán amikor elhagyták Morionét, a kis hegyi falut, hirtelen minden összeállt benne. A nagyapja villája a település felett állt, a házat körülvevő parkot magas kőkerítés övezte. Amikor Fabio vidám dudaszóval letért balra egy földútra, a bejárati út végén Elisa már meg is látta a kapu ívét a kovácsoltvas kapuszárnyakkal.

Kinyitotta a kaput, beállt az udvarba, és hirtelen betolakodónak érezte magát. Vajon Niklasnak nem lesz kifogása az ellen, hogy itt száll meg? Miután Fabiót rögtön felismerte, és láthatóan örült a jövetelének, Elisa már nem is tudta, hova tegye a döbbent tekintetet, amivel az öregember őt méregette. Különösebben nem tűnt boldognak, annyi szent.

Kivette a csomagtartóból a könnyű kis gurulós bőröndjét, és a kaviccsal felszórt úton az épülethez vitte. A bejárati ajtóhoz öt lépcsőfok vezetett fel. A kőkorlát mindkét oldalon csigaformában végződött, amely egy vonós hangszer nyakát utánozta.

Elisa kinyitotta a robusztus bejárati ajtót, és belépett az előcsarnokba. Az ablakokból tompa fény áradt, sávokat húzva a különféle színű terrakotta csempékből kirakott padlóra, és varázslatosan visszaverődve az első emeletre vezető lépcső korlátjának nemes rózsafából készült intarziáin.

Odafent voltak a hálóhelyiségek, Elisa egykori szobája is. Alapjában véve tudta, hogy legjobb lenne egyenesen odamenni. Ha egy kis szerencséje van, talál tiszta ágyneműt, felhúzza, és a hosszú, fárasztó hét után jól kialussza magát. Aztán előbb mégis letette a bőröndjét, és odament a lenyűgöző, faragásokkal díszített szárnyasajtóhoz, ami az egész ház legnagyobb és legfontosabb helyiségébe, Niklas Eschbach életének középpontjába, a zeneszobába vezetett.

Lenyomta a kilincset, és mint annak idején, most is nekifeszült az ajtónak. Csodálkozott, hogy már közel sem érzi olyan súlyosnak, mint akkoriban.

A helyiségtől viszont még mindig elállt a lélegzete. Egy óriási keleti szőnyeg közepén, fekete bőrfotelek karéjában ott állt ragyogó feketén a hangversenyzongora. Az öt, földig érő ablakból a teraszon keresztül messzire, egészen a völgyben fekvő, a déli verőfényben szikrázó Luganói-tóig el lehetett látni.

Elisa szinte transzban lépett oda a zongorához. A kottatartón Beethoven egyik szimfóniájának partitúrája volt kinyitva, mellette ceruza és olvasószemüveg hevert. Gyanta, szantálfa és nagyapja arcszeszének decens illata érződött. Egyetlen árva porszem sem volt a hangszer lakkozott felületén, amelyen visszatükröződött a muranói üveg mennyezeti lámpa. A zongoraszékről egyenesen az olajfestményre lehetett látni, amely Paulina Conti-Eschbachot, Niklas nagy szerelmét ábrázolta. Elisa nagyanyja híres énekesnő volt. Paulina Anna születésekor halt meg, és Elisára csupán néhány lemezfelvétel maradt tőle, amiket ő kivétel nélkül felvett a lejátszási listájára, és időről időre meghallgatott, főleg ha a jetlag miatt nem tudott elaludni. „Soha nem bocsátotta meg nekem” – mondta egyszer Anna, mintha ő tehetne Paulina haláláról. Anna az olajfestményből ítélve örökölte édesanyja drámai szépségét, minden bizonnyal az olaszos temperamentumával együtt. Bármennyire szerette is Niklas a feleségét, a lányával minden csekélységen hajba kapott. Ez mindig is így volt, és az évek múlásával egyre csak romlott a helyzet.

Elisa tétován megfordult, és éppen el akart indulni a régi gyerekszobájához, amikor a pillantása a kandalló melletti falra esett, amely tele volt bekeretezett fényképekkel. Niklas vezénylés közben, minden elképzelhető pozitúrában. Niklas karmesterkollégákkal és különféle sztárokkal. Az egyiken Placido Domingóval, a másikon Yehudi Menuhinnal, a hegedűművésszel.

Mennyire hiú még mindig, gondolta Elisa, és kiment a zeneszobából. Egyetlen olyan kép sincs, amin ő ne lenne rajta.

Fogta a bőröndjét, és felment a lépcsőn. Amikor a felső szinten odaért a kőkorláthoz, földbe gyökerezett a lába. Valamikor az öt hálószobaajtó között történelmi hangszereket ábrázoló, régi metszetek lógtak. Most fényképek voltak a helyükön. Elisa gyomra felkavarodott. Mert aki szembenézett vele, az ő maga volt. A falakon négy különböző évből származó képe lógott, és ő mindegyiken boldog mosollyal ölelte át a csellója nyakát.

2

A villa

Inkább mégis egy hotelben kellett volna megszállnia. Legjobb lett volna egy olyan, nemzetközi lánchoz tartozóban, amelynek a tagjai az egész világon egyformán visszafogottak, semlegesek és személytelenek. Ehelyett most itt áll a babarózsaszín takaróval borított ágy előtt, rajta a fehér plüssmacival, amit fiatalabb éveiben mindenhová magával cipelt. De a kedvenc kabalája csődöt mondott, ő pedig hűtlen lett hozzá, ahogy minden máshoz is, ami annak idején az életét jelentette. Ilyen volt például a bálványát, Jacqueline du Prét, a fiatalon elhunyt csellóművészt ábrázoló poszter is. Gyakran hasonlították hozzá, talán mert a külseje, a hosszú szőke haja és a sugárzó mosolya emlékeztetett rá.

Elisa lassan körbefordult. Majdnem minden olyan volt, mint egykoron, csak a csellója nem állt már a helyén. Hát persze hogy nem, ostobaság lenne egy ilyen drága hangszert tizenhat éven át hagyni parlagon heverni. Vajon most ki játszhat rajta?

Elisa megrázta a fejét, fogta a bőröndjét, és kiment a szobából. Nem szívesen aludna a régi gyerekszobájában. Ott töltötte az összes iskolai szünetet, mígnem tizennégy évesen a nagyapjához költözött, hogy a védőszárnyai alatt teljesen a csellózásnak szentelje magát. Inkább átment a szomszéd szobába, ahol az anyja aludt, ha néhanapján eljött látogatóba. Annának nem igazán volt ínyére, hogy a lánya a nagyapjánál éljen, sok hadakozás után adta csak be a derekát. Mostanra a helyiséget ízlésesen berendezett vendégszobává alakították át, Elisa alig ismert rá, és pont ez volt az, amitől felszabadultabban lélegzett.

Nem tartotta szükségesnek, hogy a szekrénybe pakolja a ruháit, megszokta, hogy bőröndből él. Sokáig meg biztosan nem fog maradni.

– Van egy küldetésem – mondta magának. – Aztán utánam az özönvíz.

Ezzel a megnyugtató mantrával lépett be a nagyapja hálószobájába, hogy összeszedje azokat a dolgokat, amelyekre szüksége van a klinikán.

Különös érzés volt kinyitni a ruhásszekrényét. Elképzelni is rossz volt, mit mondana a nagyapja, ha látná, ahogy a fehérneműi között kotorászik, és néhány darabot kivesz, hogy beletegye a másik polcon talált utazótáskába. Niklas Eschbach mindig szigorúan ügyelt a privát szférájára, kevés embert engedett közel magához. Elisa egy volt ezek közül. Igen, azt képzelte, hogy ő áll a szívéhez legközelebb, de tévedett.

„A nagyapád becserélte a szívét egy karmesteri pálcára” – mondta egyszer az anyja. Elisa ezt nem akarta elhinni, de aztán végül, mint mindig, Annának lett igaza. Nem törődött Elisával, miután olyan megmagyarázhatatlan módon felsült. Eldobta, mint a forró krumplit. Niklas Eschbach nem bajlódott vesztesekkel.

Elisa gyorsan összekapta magát. Két pizsama, egy fürdőköpeny, gyapjúzokni, papucs és minden eshetőségre a puha kasmírkardigán – mindent gondosan elrendezett a táskában.

Ezután következett a fürdőszoba: borotválkozó szerek, fogmosó szett, fésű és egy arckrém. Elisa nem tudott ellenállni a kísértésnek, kinyitotta a tégelyt, és beleszimatolt. Miután megérezte a gyermekéveiből ismerős fanyar illatot, sietősen rácsavarta a dobozkára a tetejét.

A fürdőszobából kilépve beleütközött valakibe. Felsikított, és még jobban megrémült, amikor a másik az övénél is hangosabb sikollyal reagált. Fiatal nő volt, a húszas évei közepén járhatott, sötét, göndör haját, amelyből néhány rakoncátlan tincs kiszabadult, kontyba tűzte fel. Tágra nyílt szemmel meredt Elisára.

– Dio mio – lihegte, két kézzel tartva maga elé a felmosó nyelét, mint valami fegyvert. – Ki az ördög maga? És mit keres itt? – Amikor Elisa kezében felfedezte az utazótáskát, egy árnyalatnyival élesebb hangon fűzte hozzá: – Most azonnal hívom a rendőrséget!

– Niklas Eschbach unokája vagyok – sietett a magyarázattal Elisa, miután úgy-ahogy magához tért. – És ön kicsoda?

– Az unokája? – A fiatal nő hitetlenkedve vizsgálgatta Elisát. A bal szeme alatt volt egy kis anyajegy, amely harlekinszerű külsőt kölcsönzött neki. – Neki nincs is unokája. Különben biztosan mesélt volna róla. Már négy éve vezetem a háztartását, és…

– A nagyapám kórházban van – vágott a szavába Elisa. – És be kell vinnem neki néhány holmit.

A házvezetőnő elsápadt.

– Kórházban? Mi történt?

– Hagyd békén, Serafina! – hallatszott lentről egy határozott női hang. – Van neki más dolga is, mint hogy veled vitatkozzon. Signor Niklasnak sztrókja volt.

Lentről, az előtérből egy hatvan körüli nő nézett rájuk.

Elisa gyorsan megragadta az alkalmat, hogy elslisszoljon Niklas házvezetőnője mellett, és lemenjen a lépcsőn.

– Mariella vagyok – fogadta az idős hölgy, és behatóan vizsgálta mogyoróbarna szemével. Divatosan rövidre nyírt haja majdnem teljesen ősz volt, a szemöldökei közti függőleges ránc némi szigort kölcsönzött az arckifejezésének, de ez nem ártott a szépségének. – Fabio édesanyja.

– Nagyon örülök – válaszolta Elisa, és ezúttal tényleg igazi betolakodónak érezte magát. Ezeknek az embereknek mind volt kulcsuk a Rózsafa-villához, ki-be járkáltak. Ez mindig is így volt, a nagyapja házvezetőnőt tartott, aki gondoskodott arról, hogy be legyen ágyazva, és egy árva porszem se legyen a fényesre polírozott zongorán. – Elisa vagyok.

Mariella biccentett. Fabio már nyilván mindent elmesélt neki.

– Bemész Niklashoz? – kérdezte. – Veled mehetek? Én is szeretném meglátogatni.

Útközben nem sokat beszéltek. Elisa túlságosan is feldúlt volt ahhoz, hogy feltegye a szokásos udvarias kérdéseket, és nyilván Mariella sem tartotta fontosnak az üres csevegést. Feszültnek és gondterheltnek tűnt, amitől Elisának az a benyomása támadt, hogy neki és a családjának Niklas többet jelent puszta szomszédnál.

– Már régóta ismeri a nagyapámat? – kérdezte végül, amikor bekanyarodott a magánklinika parkolójába. Azt, hogy Mariella olyan magától értetődően tegezte, rendkívül furcsának találta.

– Igen – felelte Mariella. – Nagyon régóta. – Majd újra elnémult.

A kórház folyosóján maga elé engedte Elisát.

– Előbb nyugodtan menj be hozzá te! – javasolta. – És szólj majd, ha végeztetek!

Mit ért vajon az alatt, hogy „végeztetek”, kérdezte volna legszívesebben Elisa, de nem tette. Nem ismerte ezt a nőt, és okosabbnak látta megőrizni a két lépés távolságot. Az utasait is így kezelte.

A nagyapja felé fordította a fejét, amikor belépett.

– Szia, Niklas! – Úgy szólította, ahogy mindig, a keresztnevén, minden mástól méregbe gurult volna. – Hogy vagy?

Úgy tűnt, a világoskék szempár az arcát tanulmányozza, aztán az alakján vándorol fel-le, és Elisa most sem volt biztos benne, hogy megismerte. Végül a táskán állapodott meg a pillantása.

– Behoztam neked pár dolgot – folytatta, minden erejét összeszedve, hogy ne remegjen a hangja.

Letette a táskát az ablak előtti kis asztalra, és húzódozva odalépett az ágyhoz. A nagyapja úgy élt az emlékezetében, mint egy tekintélyt parancsoló, tagbaszakadt férfi. A sírás fojtogatta attól, hogy ilyen gyámoltalannak látja.

– Mit… akarsz itt? – formálta Niklas vontatottan a szavakat.

Bizonyára nehezen ment neki az artikuláció, a szavai alig érthetőek és elmosódottak voltak. Világoskék szemében azonban egyértelműen kérlelhetetlenség tükröződött.

– Jöttelek meglátogatni – felelte elanyátlanodva.

– Hol… van Anna?

Elisa nagy levegőt vett. Nagyon nem várta ezt a kérdést az anyjával kapcsolatban. Régebben a nagyapja alig érdeklődött Annáról, és amennyire tehette, ő is kerülte az apját. Ami nem könnyítette meg Elisa dolgát.

– Téged küldött… előre?

– Megkért, hogy…

Kicsit elhúzta a száját, aztán elfordította a tekintetét.

– Mariella… itt… van?

– Igen – felelte Elisa. – Odakint vár.

– Hívd be!

Elesettsége ellenére még mindig képes volt arra, hogy parancsokat osztogasson. Elisa úgy gondolta, ezt jó jelnek tekintheti, és behívta a szomszédasszonyt a szobába.

– Hagyj minket magunkra! – nyögte akadozva Elisának, amikor mindketten megálltak az ágy mellett.

– Niklas! – mondta rosszallóan Mariella. – Ő az unokád.

– Na és? – hangzott elmosódottan az ágyból. – Annak már… ő maga sincs a tudatában. – Egy ér kidagadt a halántékán. Elisa jól emlékezett, hogy ez mindig előre jelezte a közelgő dührohamot. – Nincs szükségem… olyan unokára, aki csak… kötelességtudatból van itt.

– Így nem beszélhetsz vele – vetette ellen Mariella. – Mindamellett…

– Nem számít – vágott a szavába kedvesen Elisa. – Semmi esetre sem szabad felizgatnia magát.

– Maradj itt! – parancsolta határozottan Mariella. – Ki tudja, túléli-e ez a keményfejű ember ezt az egészet? Így akarsz elválni a nagyapádtól? Szedd össze magad, Niklas! A család az család, és…

– Köszönöm – szakította félbe Elisa, alig egy árnyalattal élesebben. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Niklas ütőere elkezdett lüktetni. – Biztos nem akar vele semmi rosszat, de akkor sem jó ötlet.

– Pontosan – bukott ki Niklasból.

– Odakint várok. És ne aggódjon, haza fogom vinni.

Ezzel elhagyta a kórtermet.

Odakint a falhoz kellett támaszkodnia, olyan gyengeség vett erőt rajta. Széket hiába keresett. A folyosó végén felfedezett egy kényelmes ülőgarnitúrát, de nem tudta rászánni magát, hogy leüljön rá, és úgy tegyen, mintha minden rendben lenne, bár az imént Mariellát még ezzel nyugtatta.

– Semmi sincs rendben – dünnyögte halkan, és megpróbált a légzésére koncentrálni.

Hogy jön ez a nő ahhoz, hogy így beleavatkozzon az ő családi ügyeikbe? Ki ez egyáltalán? Mi köze Niklashoz? Az… élettársa lehet? A gondolat abszurdnak tűnt Elisa számára, hiszen Niklas a nyolcvankettedik évét taposta. Persze, miért is ne? Miért ne lehetne együtt egy nővel egy olyan életerős és a maga módján még mindig vonzó férfi, mint a nagyapja?

Közben ez az egész teljesen mellékes volt. Ami a bensőjét mardosta, azok Niklas szavai voltak. „Nincs szükségem olyan unokára, aki csak kötelességtudatból van itt.” És a legjobban az fájt, hogy ez volt a színtiszta igazság. Soha az életben nem jött volna ide, ha az anyja nem kéri olyan állhatatosan.

Az anyja! Még mindig nem kapcsolta vissza a mobiltelefonját, hasított bele a gondolat. Remegő kézzel halászta elő a kézitáskájából. Türelmetlenül várta, hogy bekapcsoljon, és rácsatlakozzon a hálózatra. De rögtön le is tette a telefont. Mert mit is mondjon Annának? Hogy Niklas kidobta a kórteremből? Nem ez volt várható? Úgy érezte, most képtelen beszélni Annával, aki Párizsban intézi az ügyeit, és biztonságos távolságból szeretné nyomon követni, hogy az apja él-e, vagy hal-e.

Niklas javulóban van, írt neki inkább egy sms-t. Egy éjszakát maradok. Megnyomta a Küldés gombot, és máris jobban érezte magát. Gyorsan kikapcsolta a készüléket, mert feltételezte, hogy Anna azon nyomban megpróbálja felhívni a részletekért. Jöttél volna ide te magad, dúlt-fúlt Elisa.

Nyílt az ajtó, Mariella kijött Niklas szobájából. Nehezen értelmezhető pillantást vetett Elisára, majd a lépcsőház felé indult. Miközben követte, fortyogott benne a düh. Mi ez az egész? Először hagyja, hogy az anyja rábeszélje, és idejön. Aztán Niklas megleckézteti. És most lohol egy vadidegen nő után, aki a személyes sofőrjeként kezeli? Legszívesebben otthagyta volna Mariellát a parkolóban, és meg sem áll a milánói repülőtérig. Kis szerencsével elérné a hat órás gépet, és kilenckor otthon lenne. Sajnálatos módon a bőröndje a villában volt. És nem szokása embereket otthagyni a parkolókban, pláne nem egy hatvan körüli hölgyet.

A szótlanságuknak most egészen más jellege volt, mint idefelé. Elisa dühös volt, és ez az útitársa figyelmét sem kerülte el. De amikor a villa kapujánál megállt, hogy Mariella ki tudjon szállni, a nő nem mozdult.

– Máshová vigyem? – kérdezte hűvösen Elisa.

Mariella megrázta a fejét.

– Ne vedd tőle rossz néven! – mondta, és Elisa egyből tudta, kire gondol.

– Mi lenne, ha egyszerűen csak nyugton hagyna? – sziszegte dühösen, és maga se értette a viselkedését. Hol maradt a legendás önuralma, amellyel a legnehezebb utasokat is kezelni tudja? Fogalma sem volt. Minden kavargott és fortyogott benne, legszívesebben ököllel ütötte volna a kormánykereket. Ehelyett hirtelen könnyek öntötték el a szemét, semmit nem tudott ellene tenni. – Menjen már! – zokogta, de Mariella csak zsebkendőt nyújtott neki, és várta, hogy elapadjon a könnyek árja.

– Gyere át majd hozzánk vacsorázni! – A hangja most hirtelen lágy és anyáskodó lett.

Elisa lehunyta a szemét, és megrázta a fejét.

– Most inkább tényleg egyedül szeretnék lenni – felelte.

Mariella bólintott.

– Rendben. Arra az esetre, ha mégis meggondolnád magad, ott lent lakunk. – A park túloldalára mutatott. – Közvetlenül a rózsafák alatt. Nem lehet eltéveszteni.

Végre kiszállt, és határozott léptekkel elindult Niklas parkjának kőkerítése mellett. Elisának fogalma sem volt, hol lehet a házuk. És nem is érdekelte. Amúgy sem fogja látni ezt a nőt soha többé.

Ahelyett, hogy rögtön bemenne a házba, előbb tesz egy kört a parkban, határozta el Elisa. És lassanként, minden egyes lépéssel csitulni kezdett a benne kavargó érzelmi zűrzavar.

Tizenévesként nem fogta meg a hely szépsége. A meredek lejtőn fekvő telket több terasz tagolta, amelyek ívei lágyan követték a domb kanyarulatait, úgyhogy a villából nem is lehetett az egész parkot belátni, annak szépsége csak fokozatosan, séta közben tárult fel.

Az út egy régi, szimmetrikus félkörben telepített, legyező formájú rózsakertbe vezetett. Éppen rózsavirágzás ideje volt, a levegő megtelt a gazdag, fűszeres illattal. Egy elvadult bukszussövény mögött hosszúkás tavacska húzódott, vizében aranyszínű árnyak suhantak: csodálatos koi pontyok, Japánból származó brokát díszmárnák. Elisa sokáig nézegette, ahogy a különféle rajzolatú, pompás halak felbukkannak, majd alámerülnek. A hangtalanul sikló lények látványa jótékonyan hatott rá. Semmi nem zavarta meg a koik nyugalmát, egész világuk egy jól körülhatárolt medencéből állt, sejtelmük sem volt arról, hogy azon túl bármi más is létezik. Elisa elgondolkozott, hogy az emberek nem ugyanígy vannak-e ezzel. Mi is egy bizonyos behatárolt világban rendezkedünk be, és először figyelmen kívül hagyjuk, majd később elfelejtjük, hogy másféle világok is léteznek, gondolta magában.