Fordította:
Béresi Csilla, Dobos Lídia, Szabó Réka, Vajda Tünde

1. kiadás: Diana: Her True Story by Michael O’Mara Books Limited.

9 Lion Yard, Tremadoc Road, London SW4 7NQ

Copyright © Andrew Morton, 1992

This revised 25th anniversary edition:

Diana: Her True Story – In Her Own Words,

first published in Great Britain in 2017 by Michael O’Mara Books Limited

(Excluding In Her Own Words)

© Andrew Morton, 2017

Edited edition of In Her Own Words © Michael O’Mara Books Limited

1997, 2017

A könyvet és a borítót tervezte, tördelte: Gelányi Mariann, Malum Stúdió

Hungarian translation © Béresi Csilla, Dobos Lídia, Szabó Réka,

Vajda Tünde, 1997, 2017

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-557-9

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Köszönetnyilvánítás a fényképekért

Előszó

Diana walesi hercegnő beszél élete eseményeiről

DIANA IGAZ TÖRTÉNETE

1. „Fiúnak készültem”

2. „Szólítson csak »Uramnak«”

3. „Tele volt a szívem reménnyel”

4. „Segítség!”

5. „Drágám, én eltűnök”

6. „Más irányt vett az életem”

7. „Én nem zavarom az ő köreiket”

8. „Megtettem, ami tőlem telt”

DIANA IGAZ TÖRTÉNETÉNEK UTÓÉLETE

9. „Kifogytunk az energiából”

10. „Vége a színjátéknak”

11. „Most majd magamra találok”

12. „Mondj igent!”

13. „Mindenki hercegnője”

Utószó

„Minden nap gondolunk rá”

KÉPMELLÉKLET

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A walesi hercegnő életrajza a maga nemében egyedülálló, mert sohasem lehetett volna megírni, ha Diana hercegnő teljes szívvel nem támogatja a történet megjelenését. Az elbeszélés a Dianával készített hosszú interjúk magnófelvételein alapszik, amit a családtagok és barátok vallomásai egészítenek ki. Mindannyian, akárcsak Diana maga, őszintén és nyíltan beszéltek annak ellenére, hogy ezzel megtagadták azt a szigorú diszkréciót és lojalitást, amit a királyi család elvár minden egyes családtagtól. Ezért őket illeti a legnagyobb köszönet.

Hálásan köszönöm a walesi hercegnő fivérének, Spencer 9. grófjának a sok-sok értékes részletet és emléket, melyek révén megelevenedett a hercegnő gyermek- és fiatalkora.

Köszönöm továbbá Falkender bárónő, Carolyn Bartholomew, Sue Beechey, dr. James Colthurst, James Gilbey, Malcolm Groves, Lucinda Craig Harvey, Peter és Neil Hickling, Felix Lyle, Michael Nash, Delissa Needham, Adam Russell, Rory Scott, Angela Serota, Muriel Stevens, Oonagh Toffolo és Stephen Twigg segítségét.

Hálával tartozom John Taylor professzornak és dr. Frank Prochaskának, hogy megosztották velem gondolataikat a monarchia örökségéről és jövőjéről.

Azok, akiknek hivatalosan nem mondhatok köszönetet, ezúton fogadják nagyrabecsülésemet önzetlen segítségükért.

Köszönöm végül kiadóm, Michael O’Mara támogatását a kezdetektől a Diana tragikus utazásának emléket állító számos kiadás megvalósításáig vezető rögös úton.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS A FÉNYKÉPEKÉRT

A kötetben szereplő fényképek egy részét azokból a családi fényképalbumokból válogattam, amelyeket a walesi hercegnő édesapja, Spencer 8. grófja 1992 márciusában bekövetkezett halála előtt nagylelkűen a rendelkezésemre bocsátott, felbecsülhetetlen segítséget nyújtva ezzel. A kötetben szereplő képek egy részét innen válogattam, hálás köszönet értük.

A többi fénykép forrása a képaláírások után található.

ELŐSZÓ

Alig hihető történet ez, még huszonöt év távlatából is. A hollywoodi producerek azzal utasítanák el a forgatókönyvet, hogy nehezen hihető: egy szép, ám kétségbeesett hercegnő, egy ismeretlen író, egy amatőr közvetítő és a végén egy könyv, amely örökre megváltoztatta a walesi hercegnő életét.

1991-ben Diana a harmincadik évéhez közeledett. Felnőtt életében végig a rivaldafényben állt, Károly herceggel kötött házasságát a canterburyi érsek „tündérmesének” nevezte. A két fiúval, Vilmossal és Harryvel megáldott hercegi pár a Windsor-ház káprázatos és rokonszenves arcát mutatta az embereknek. Elképzelhetetlen volt pusztán a gondolata is annak – még a hírhedten képzeletgazdag bulvárlapok számára is –, hogy tízéves házasságuk zátonyra fusson. Az az évben Brazíliába tett látogatásukról azt írta a Sunday Mirror, hogy „egységfrontot képeznek a világ szemében”, közelségükre „izgalmas borzongás” hatja át a médiát.

Nem sokkal később alkalmam nyílt megismerni a kendőzetlen igazságot. A rendkívüli leleplezés színhelye egy a London Ruislip kerületében álló, munkások látogatta kávézó volt. Ahogy a törzsvendégek hangosan nekiestek a tojásnak, szalonnának és babnak, én felraktam a fejhallgatót, bekapcsoltam a jobb napokat látott magnót, és egyre növekvő döbbenettel hallgattam a hercegnő összetéveszthetetlen hangját, ahogy hadarva kiönti bánatos szívét. Mintha egy párhuzamos univerzumban lettem volna, ahogy a hercegnő a boldogtalanságáról beszélt, arról, hogy megcsalták, az öngyilkossági kísérleteiről és még két dologról, amiket sohasem hallottam: a bulimiájáról és egy Camilla nevű nőről.

Szédelegve léptem ki a kávézóból, alig akartam hinni a fülemnek. Mintha valami titkot rejtegető, földalatti klubba nyertem volna bebocsátást. Ráadásul veszélyes titkot. Hazafelé menve messzire elkerültem a földalatti peronjának szélét, ugyanattól a paranoiától szédült a fejem, ami végigkísérte Az elnök emberei című filmet Nixon elnökről, a Watergate-betörésről, majd az azt követő Woodward–Bernstein-nyomozásról.

Akkor már közel tíz éve írtam a királyi családról, része voltam az őket a világ körüli útjukon elkísérő médiacirkusznak. Mint az udvarban mondogatták, ez volt a lehető legjobb szórakozás, amit az ember ruhában csinálhat. Az útjaikat megelőző sajtófogadásokon számtalan alkalommal találkoztam Károly herceggel és Dianával. A hercegnő ilyenkor mindig könnyeden, jókedvűen csevegett velem, általában a harsány nyakkendőimről cseréltünk eszmét.

Nem volt azonban könnyű az udvari tudósító élete. A színfalak mögött rengeteg nehéz munka állt. Ki kellett építeni a kapcsolatokat a Buckingham-palotában, valamint a trónörökös házaspár otthonában, a Kensington-palota nyolcas és kilences lakosztályában, hogy beleláthassak az életükbe, miután a külszínről lepattogzott a zománc. Írtam már jó néhányszor a palota belső életéről, a királyi család vagyonáról, és a yorki hercegnő életéről, így aztán elég jól ismertem a baráti kör és a személyzet sok tagját, és azt hittem, meglehetősen jól tudom, mi folyik a kovácsoltvas kapuk mögött. Erre azonban semmi sem készített fel.

Az igazságot végül is a magnót kezelő férfi révén ismertem meg. Dr. James Colthursttal 1986 októberében találkoztam, amikor Dianát kísérte egy rutinszereplésére, a londoni St. Thomas kórház új CT- és röntgenberendezésének átadására. Az ezt követő tea és aprósütemény mellett kérdeztem a hercegnő látogatásáról, és hamarosan világossá vált számomra, hogy Colthurst, a régi etoni diák és az írországi Blarney-kastély baroneti címet viselő tulajdonosának a fia hosszú évek óta ismeri a hercegnőt.

Úgy véltem, hasznos kontaktom lehet majd, így összebarátkoztunk, és egy-egy parti squash után bőségesen megebédeltünk valamelyik olasz étteremben. James sokat és szívesen beszélt bármiről, kivéve a hercegnőt. Nyilván jól ismerte, hiszen már akkor bejáratos volt hozzá, amikor Diana még független lányként a barátnőivel lakott Kensingtonban, a Coleherne Courtban. Colthurst végighallgatta, ahogy a lány Károly hercegről ábrándozik, és baráti társasággal még síelni is együtt voltak Franciaországban. Miután walesi hercegnő lett és vége szakadt a gondtalan életnek, Diana továbbra is szeretettel beszélt Coleherne Courtról, de immár múlt időben.

Colthursttal csak a St. Thomas kórházbeli látogatása után újították fel a barátságot, néha együtt ebédeltek, és a férfi fokozatosan bekerült a hercegnő titkos klubjába, ahol betekintést nyerhetett Diana valóságos életébe. Világos volt, hogy Diana házassága tönkrement, hogy Károlynak viszonya van Camilla Parker Bowlesszal, katonatársának és a királynő testőrsége tagjának, Andrew-nak a feleségével. Mrs. Parker Bowles, aki a walesi hercegi pár vidéki otthona, Highgrove közelében lakott, annyira közeli kapcsolatban volt a herceggel, hogy gloucestershire-i otthonában gyakran rendezett vacsorákat és más összejöveteleket Károly barátainak.

Nem csak Colthurst nyert betekintést ebbe a titokba. A testőr, aki éjszakai látogatásain elkísérte Károlyt Camillához; a komornyik és szakács, akiknek vacsorát kellett készíteniük és felszolgálniuk a hercegnek, holott tudták, nem fogyasztja el, hiszen a szeretőjénél tölti az estét; az inas, akinek ki kellett jelölnie műsorokat a Radio Times műsorfüzetében azt a látszatot keltve, a herceg otthon tévézéssel tölti az estét; a hercegi pár környezetében dolgozók – gyakran akaratuk ellenére –, mind részesei voltak a nagy ámításnak. Károly inasa, Ken Stronach belebetegedett a mindennapos árulásba, sajtótitkáruk, Dickie Arbiter pedig „lehetetlen helyzetbe” került, mert a világ felé fenntartotta a boldog család látszatát, közben pedig szemet hunyt a kettejük közt tátongó szakadék fölött.

Amikor Károly herceg 1990 júniusában, egy pólóbalesetben a karját törte, és a cirencercteri kórházba szállították, a személyzete hallgatta a rendőrségi adókat, merre halad a walesi hercegnő Londonból a kórházba tartó útján. Nagyon jól tudták ugyanis, hogy még Diana érkezése előtt ki kell kísérniük a herceg első látogatóját, Camilla Parker Bowlest.

A bennfentesek tisztában voltak vele, hogy előbb-utóbb fény derül a csalásra, ámításra és kettős játékra. Minden nap feltették maguknak a kérdést, meddig tarthat még az összeesküvés, meddig köthetik még be a leendő királyné szemét. Talán a végtelenségig, gondolhatták, vagy addig, míg a hercegnőt az őrületbe nem kergetik azok, akikben megbízott, és akiket csodált, és akik időről időre azt bizonygatták neki, hogy Camilla nem több jó barátnál. Gyanúja alaptalan, mondták, csupán (az anyakirályné szavaival) „egy ostoba kislány” képzelgései.

Mint ahogy Diana évekkel később, a híres BBC-interjúban mondta: „A férjem barátai elkezdték terjeszteni, hogy megint labilis vagyok, beteg, akit be kellene utalni valami szanatóriumba, hogy meggyógyítsák. Már-már kínos voltam a számukra.”

Diana nem volt őrült, jó oka volt a gyanakvásra. Amikor rájött, hogy rendszeresen becsapják, és nemcsak a férje, hanem az udvar belső emberei is, fájdalma átcsapott az establishment iránti nagyon is érthető bizalmatlanságba és megvetésbe. Ez határozta meg egész további életét.

Egy alkalommal, amikor együtt ebédeltek, Colthurst jóízűen nekilátott a kijevi csirkemellnek, Diana azonban csak turkált a párolt zöldségben. Düh és szomorúság vegyült hangjába, ahogy egyre kibírhatatlanabb helyzetéről beszélt. Rájött, hogy ha nem tesz egy drasztikus lépést, élete végig boldogtalan lesz a hazug környezetben. Első gondolata az volt, hogy összecsomagol, és fiaival Ausztráliába repül. Rímelt volna ez anyjának, Frances Shand Kyddnek a viselkedésére, aki, miután keserves körülmények közt elvált Diana apjától, valóságos száműzöttként élt a Skócia északnyugati részén fekvő Seil szigetén.

Tudta azonban, ezzel a merész lépéssel nem oldana meg semmit. A fő kérdés az volt, hogyan ismertethetné meg a világot az ő álláspontjával, miközben elbontja azokat a jogi, érzelmi és alkotmányos szálakat, amelyek a monarchiához kötik. Igen nehéz helyzetben volt. Ha csak összecsomagol és elmegy, a tündérmesében hívő közönség irracionálisnak, hisztérikusnak és nem helyénvalónak tartotta volna viselkedését. Mindent megtett, hogy tiszta vizet öntsön a pohárba. Beszélt Károllyal, ám az csak legyintett, és Diana a királynőnél is a falba ütközött.

Nemcsak a keserűen boldogtalan házasságának a foglya volt, de úgy érezte, oda van láncolva az udvarbeli élete valótlan képéhez, és magához a rideg udvari rendszerhez, amelyet a „szürkeruhások” uraltak. Sem nőként, sem emberi lényként nem volt befolyása semmire. A palotában lenézőn úgy tekintettek rá, mint aki bájos dísze intellektuális férjének. „Közben Őfelsége továbbra sem csinál sok mindent, de azt nagyon jól”, mondta róla az egyik magántitkár, amikor a leendő programokat beszélték meg.

Ne feledjük, ugyanarról a nőről van szó, aki 1987-ben mindenkinél többet tett az AIDS-et övező stigma lerombolásáért, amikor kezet fogott egy haldoklóval a londoni Middlesex kórházban. Humanitárius munkájában többre vágyott a hivatalos királyi programok unalmas, kötelességszerű teljesítésénél.

Magányos börtönéből kitekintve azt láthatta, hogy szinte minden nap kattan a zár, és rácsuknak egy újabb vasajtót, míg a közönséget tovább áltatják a tündérmese egy-egy újabb fejezetével. „Úgy érezte, bezárul előtte minden – idézte fel később Colthurst. –  Ő ugyanis nem tehette meg, mint más asszony, hogy elmegy a gyerekekkel együtt.”

Akárcsak az ártatlanul bebörtönzött fogoly, Diana is kétségbeesetten szerette volna világgá kiáltani, milyen mélységesen szomorú, és milyen álmokat dédelget. Igazságtalannak érezte a helyzetét. Egyszerűen szerette volna szabadon elmondani a véleményét, és elmesélni az embereknek az életét, hogy annak alapján ítéljék meg.

Úgy érezte, ha el tudja magyarázni az embereknek, az ő népének, hogy milyen az élete, akkor valójában megértik őt, még mielőtt késő lenne, „Ítéljenek ők”, mondta, bízva abban, hogy a közvélemény nem lesz olyan szigorú vele, mint a királyi család és a sajtó. Arra vágyott, hogy elmondhassa a saját igazát, ám közben rettegett attól, hogy ellenségei a palotában egyszer csak elmebetegnek nyilvánítják és bezáratják. Ez a félelme nem volt alaptalan – amikor 1995-ben elhangzott a híres Panorama-interjú, a fegyveres erők akkori parancsnoka, Nicholas Soames, Károly herceg közeli barátja úgy nyilatkozott a hercegnőről, mint aki „az üldözési mánia előrehaladott stádiumában van”.

Lassan világossá vált a hercegnő és a hozzá legközelebb állók számára, hogy ha nem derül ki életének teljes története, döntsön bárhogy is, az emberek nem értenék meg tetteit. Több lehetőséget is számba vett: megbízást ad egy cikksorozatra, televíziós dokumentumfilmet készíttet, vagy kiadatja életrajzát. Tudta, mi akar, csak megfelelő közeget keresett hozzá.

Hogyan csempészhetné hát ki üzenetét a világnak? Diana tudta, hogy csak igen szűk résen juthat ki a mondanivalója, mert a Windsor-ház az ország legbefolyásosabb családja, és óriási a hatalma a tömegtájékoztatás felett. A hiteles média, a BBC, az ITV és az úgynevezett minőségi napilapok összehangolt támadásba lendültek volna, ha jelzi nekik, hogy szeretné nyilvánosságra hozni rajtuk keresztül az igazságot. Ha viszont a bulvárlapok jelentették volna meg a történetét, akkor az establishment az egészet egy kézlegyintéssel elintézte volna.

Mit tegyen hát? Szűk baráti körében sokan aggódtak a lelkiállapota és a biztonsága miatt. Tudták, hogy már volt néhány bátortalan öngyilkossági kísérlete, s ahogy kétségbeesése nőttön-nőtt, félő volt, hogy végez magával, bár az aggódók abban bíztak, hogy gyermekei miatt soha nem tenne ilyet.

A hercegnő akkoriban már tudta, hogy én anyagot gyűjtök az életrajzához, és meg volt elégedve egy korábbi munkámmal, a Diana naplójával, különösen azért, mert a walesi herceget ugyancsak bosszantotta Highgrove részletes leírása. Akkori kutatásaim során már hallottam, hogy nem rózsás az élet a walesi hercegi pár otthonában, ám azok a pletykák csak előételül szolgáltak a későbbi emészthetetlen fogáshoz.

Anélkül, hogy tudtam volna, Diana fokozatosan tett próbára. Világossá tette Colthurst számára, hogy nem bánja, ha információmorzsákkal lát el engem. 1991 márciusában Colthurst felhívott Írország déli részéből, egy telefonfülkéből, és elmondta, hogy Károly herceg magántitkárát, Sir Christopher Airey-t elbocsátották. Diana nagyon megörült, amikor a Sunday Timesban megjelent a cikkem, mert tudta, sikerült titokban támadást intéznie a férje ellen. Ki kellett állnom még más próbákat is, bár nem egészen olyanok voltak, mint a Turandotban.

Diana le akarta cserélni régi fodrászát, Richard Daltont. Az volt a gondja, hogyan küldje el Daltont tapintatosan, anélkül, hogy az azonnal eladná sztoriját az újságoknak. Colthursttal együtt azt tanácsoltuk neki, hogy írjon a fodrásznak egy őszinte levelet, vegyen neki valami drága ajándékot, és úgy bocsássa útjára. Működött az egyszerű stratégia,

Akkoriban még nem fogtam fel, hogy egy olyan nőnek, akinek az életében minden jelentős döntést más hoz, az efféle apróságok annak a jelei, hogy valamit ő is tud iránytani. Hihetetlenül felszabadító érzés volt számára.

Egyszer megkérdezte Colthursttól, nem akarok-e interjút készíteni vele. Döbbenetes javaslat volt, hiszen a hercegnők általában nem adnak interjút, különösen akkor nem, ha éppen mindenki róluk beszél, és rengeteget fotózzák őket. Ez a Panorama-vallomás előtti időkben történt, és az előtt, hogy Károly herceg a televízióban ismerte be, hogy megcsalta a feleségét Mrs. Parker Bowlesszal. Egyszerűen hallatlan dolognak számított.

Napokkal Diana javaslata után Colthurst elhívott abba a ruislipi kávézóba, hogy belehallgassak a hercegnő történetébe. Csupán néhány rövid mondatot vártam a jótékonysági munkájáról, meg arról, mik az elképzelései a jószolgálati küldetésével kapcsolatban, ám megint tévedtem.

Miután gyorsan lefirkantottam pár szót Diana öngyilkossági kísérleteiről, étkezési rendellenességeiről, férje házasságtöréséről a Camilla nevű nővel, azonnal elrohantam a jegyzeteimmel a kiadómhoz, Michael O’Marához. Ebéd előtti szivarozás közben meghallgatta a találkozóm rövid összefoglalását, majd, feltételezve, hogy Colthurst sokat tud, megkérdezte: „Ha a hercegnő annyira boldogtalan, miért mosolyog minden fényképen?”

Ezzel a kérdéssel Michael O’Mara a fején találta a szöget. Ha elhatároztam, hogy az emberek imádatának árjával szemben úszok, és nekimegyek a walesi hercegnőnek és a férjének, segítségre van szükségem. Nem elég egy ócska magnóról leírt néhány jegyzet. Arra van szükség, hogy a hercegnő, amennyire csak lehetséges, együttműködjék egy életrajzi kötet megírásánál, amely az egész életét elmeséli, hogy jobban meg lehessen érteni szorongásait, reményeit és álmait. Az együttműködésből született könyv volt a Diana igaz története, az önéletrajza, egy magát akkoriban némaságra ítéltnek és tehetetlennek látó asszony személyes vallomása.

Diana azonnal hajlandó volt együttműködni, naiv lelkesedésében megkérdezte, hány nap kell a könyv megjelenéséhez. Egy bökkenő volt azonban: hogyan készítsek interjút vele. Bár nagyon szerettem volna személyesen beszélgetni a hercegnővel, ez szóba sem jöhetett. Közel kétméteres, ráadásul a palota személyzete előtt ismert újságíró lévén aligha maradhatok észrevétlen. Amint kiderülne, hogy a Kensington-palotába egy firkász tette be a lábát – és akkoriban Károly herceg, legalábbis névleg, ott lakott –, robban a bomba, Diana elől pedig elzárnak minden további lehetőséget.

Épp ez volt a helyzet később Martin Bashirral, a BBC riporterével is, aki rájött, hogy a fortély az egyetlen megoldás a rendszer éberségének kijátszására. 1995 novemberében a forgatócsoportot egy csendes vasárnap délután, amikor a személyzet nem tartózkodott ott, egyszerűen belopta a Kensington-palotába.

Én úgynevezett távinterjút készítettem, James Colthurst volt a tökéletes közvetítő, aki vállalta ezt a kényes, és mint később kiderült, történelmi küldetést. A kérdéseimmel és a magnójával felszerelkezve Colthurst felpattant a biciklijére, és lazán odakerekezett a Kensington-palotába. 1991 májusában készítette az első rögzített interjút, amelyet további öt követett nyáron és még ősszel is, és amelyek örökre megváltoztatták azt, ahogy a világ a hercegnőre és a királyi családra tekint.

Colthurst élénken emlékszik az első interjúra: „A nappalijában ültünk le. Diana lazán öltözködött, farmert és egy kék inget vett fel. Mielőtt nekiláttunk, mellétette a telefonkagylót, és bezárta az ajtót. Amikor valaki kopogott, levette a ráerősített mikrofont, és a kanapé párnái mögé rejtette.

Az interjú első húsz percében Diana boldog volt, kacarászott, különösen, amikor az iskoláskoráról beszélt. Amikor a súlyosabb témákhoz ért, az öngyilkossági kísérletekhez, Camillához vagy a bulimiájához, érezni lehetett, mennyire megkönnyebbül, hogy kitálalhat.”

Colthurst még az elején így szólt hozzá: – „Mondd meg, ha valamiről nem akarsz beszélni”, mire Diana sokatmondón így válaszolt: – Nem, nem, minden rendben van.” Világos volt, hogy azt akarja, tudja meg a világ a teljes igazságot, ahogyan ő látja.

Volt, hogy dühbe gurult amiatt, ahogy a férje és az udvar bánt vele, mégis, érzékeny idegállapota ellenére minden, amit mondott, ugyancsak hihető volt. A helyükre kerültek életének puzzle-darabkái. Felszínre törtek az elhagyatottság és elutasítás mélyen elrejtett, ám igen erős érzései, amelyek szinte egész életét végigkísérték. Bár gyermekkora jólétben telt, boldogtalan volt. Felidézte, milyen bűntudatot érzett, amiért nem fiúnak született, hogy továbbvihesse a család nevét, emlékezett az anyja könnyeire, apja hosszú hallgatásaira meg arra, hogy öccse, Charles éjjelenként hogyan sírta magát álomba.

A távinterjú nem volt tökéletes módszer, mert nem adott lehetőséget az azonnali visszakérdezésre. Sok volt a feleslegesen ismétlődő kérdés is, mert ha egyszer Diana elkezdett beszélni, alig vett levegőt, csak úgy dőlt belőle a szó. Nagy megkönnyebbülés, afféle gyónás volt ez számára. „A végét jártam, el voltam keseredve”, mondta később a televíziós interjúban. „Azt hiszem, nagyon elegem volt abból, hogy csődtömegként tekintsenek rám, mert én erős személyiség vagyok, és tudom, hogy ez bonyodalmakat okoz abban a rendszerben, amelyben élek.”

A hercegnőben rengeteg emléket idézett fel már az is, hogy végre beszélhet az életéről; vidámakat éppúgy, mint olyanokat, amelyeket nehéz volt szavakba öntenie. Hangulata úgy változott, akár a szélfútta búzamező. Míg a bulimiáról és a bátortalan öngyilkossági kísérleteiről nyíltan, sőt csapongva beszélt, le volt sújtva, amikor a királyi családban töltött első napjaira, ahogy ő mondta, „a sötét korszakára” emlékezett.

Újra és újra hangsúlyozta a sorsszerűséget: tudta, hogy belőle sohasem lesz királynő, őt egy bizonyos szerepre választották ki. Lelke mélyén úgy érezte, az a sorsa, hogy végigmenjen egy úton, amelyen a monarchia csak másodlagos az ő igazi küldetése mellett. Utólag elmondhatjuk, szinte előre látta sorsát.

Időnként rendkívül felélénkült, különösen, amikor független fiatal lányként töltött rövid időszakáról mesélt. Szomorkásan idézte fel Károly herceg udvarlását, és bánatos volt, amikor boldogtalan gyerekkora került szóba, ám szenvedélyesen ecsetelte, hogyan hat az életére Camilla Parker Bowles. Nagyon fontos volt számára, hogy ne tűnjön mániákusnak vagy bolondnak, amint ezt oly sokszor mondták róla a férje barátai, ezért több levelet és képeslapot is mutatott, amelyeket Mrs. Parker Bowles küldött Károlynak, hogy bizonyítsa, nem ő találta ki a kettejük viszonyát.

Ezek a szerelmeslevelek szenvedélyes hangon szóltak az elfojtott vágyról és vonzalomról, és minden kétséget kizáróan meggyőztek engem és a kiadómat arról, hogy Diana gyanúja megalapozott. Kiderült belőlük, hogy Camilla, aki „drága kincsemnek” nevezte Károlyt, olyan nő, akinek szerelmét az idő múlása és az útjában álló számtalan nehézség sem homályosította el. „Iszonyú, hogy nem tudom elmondani neked, mennyire szeretlek”, írta, meg hogy nagyon szeretné, ha együtt lehetnének, és hogy szíve örökre Károlyé. Különösen élénken él emlékezetemben egy mondat: „Sajog a szívem és a testem utánad.”

Ennek ellenére, mint ahogy azt egy rágalmazási ügyekben járatos ügyvédtől megtudtuk, a szigorú brit törvények szerint az, hogy valaki tudja, mi az igazság, még nem jogosítja fel arra, hogy ezt ki is mondja. Diana nagy bosszúságára, és a mindent elsöprő bizonyítékok ellenére sem írhattam le akkor, hogy Károly herceg és Camilla szeretők. Kénytelen voltam a hercegi pár házasságára hosszú időn át árnyékot vető, „titkos barátságként” utalni a viszonyukra. Még ennél is fontosabb volt azonban az a tény, hogy a leveleket olvasva Diana rájött, ha reménykedett is valamennyire, hogy megmentheti tízéves házasságát, az bizony hiú ábránd.

Bármennyire lelkesen fogadta is a könyv tervét, a sok megoldatlan kérdés, különösen a férje viszonya Mrs. Parker Bowlesszal, nagyon elcsigázta.

Mivel munkámat a távolból kellett végeznem, kénytelen voltam találgatni, milyen hangulatban lehet a hercegnő éppen, és aszerint cselekedni. Reggelente általában jó formában volt, tele energiával, különösen, ha Károly herceg nem volt otthon. Ezek az interjúk lettek a legsikeresebbek, Diana szinte levegővétel nélkül öntötte ki a szívét, már-már zavarba ejtően oldottan beszélt életének legbensőségesebb vagy legnehezebb időszakairól is.

Amikor először volt szó az öngyilkossági kísérletekről, természetesen pontosan meg kellett tudnom, mikor és hol történtek, ezért később elküldtem neki egy hosszú listát a kérdéseimmel. Amikor megkapta, tréfásan megjegyezte Colthurstnak: „Nagyon jól megírta a nekrológomat.”

Ha azonban az interjú délutánra esett, amikor a hercegnő már sokkal fáradtabb volt, a beszélgetés nem volt túl eredményes. Különösen így volt ez azokon a napokon, amikor a sajtó kellemetlenségeket írt róla, vagy nézeteltérése volt a férjével. Ilyenkor inkább a boldog időkre összpontosítottunk: a lánykorára vagy két fiára, Vilmosra és Harryre. Mindezek ellenére, ahogy múltak a hetek, úgy vált számára egyre izgalmasabbá ez a munka, különösen, amikor eldöntöttük a könyv címét. Ha például megtudta, hogy az egyik bizalmas barátjával fogok beszélgetni, rajta keresztül küldött némi információt vagy helyesbítést a korábbi kérdésekhez.

Bár nagyon szerette volna, ha szavai megjelennek a nyilvánosság előtt, félt is, hogy a Buckingham-palota rájön, ő maga szolgált könyvem titkos forrásaként, ha úgy tetszik, ő a „mély torok”. Rájöttünk, hogy meg kell neki adnunk a tagadás lehetőségét, azaz hogy ha megkérdik tőle, találkozott-e Andrew Mortonnal, nyugodtan felelhessen nemmel. A hercegnő volt valójában az utolsó, aki felfogta ennek fontosságát, de miután biztos lehetett benne, hogy ő a háttérben marad, lelkesedése tovább nőtt.

Az első védelmi vonalat a barátai alkották, akik segítségével fedezni tudtuk a hercegnőt. A Dianának írt kérdésekkel egy időben kiküldtem egy sor levelet a barátainak, amelyekben interjút kértem tőlük. Ők erre megkérdezték Dianát, együttműködhetnek-e. Nem volt könnyű folyamat, mert egyeseket bátorított, másoknak bizonytalan válaszokat adott, attól függően, milyen jól ismerte őket.

Sokan, aki ismerték a valódi Dianát, úgy vélték, hogy ennél rosszabb már nem is lehetne az élete, és hogy bármi lesz is, a jelenlegi helyzetnél csak jobb lehet. Ebben a zűrzavaros helyzetben a barátai nyíltan és őszintén beszéltek, bátran szembenézve azzal a ténnyel, hogy ezáltal a sajtó figyelmének középpontjába kerülnek majd. A későbbiek folyamán készek voltak még nyilatkozni is a könyv elkészültében való részvételükről, hogy eloszlassák a részleteket közölni szándékozó Sunday Times szerkesztőjének, Andrew Neilnek a kétségeit. A hercegnő később így beszélt erről: „Sokan látták, milyen gyötrelmes az életem, és úgy gondolták, segítenek nekem azzal, amit tesznek.”

Debbie Frank, Diana asztrológusa és barátnője a könyv megjelenése előtti hónapokban mindezt megerősítette. „Volt idő, amikor úgy mentem el tőle, hogy tele voltam aggodalommal és szorongással, mert tudtam, semmi mozgástere sincs. Megkönnyebbültem, amikor megjelent Andrew Morton könyve, mert a világ immár megismerhette a hercegnő titkát.”

Interjúim készítése során a hercegnő barátai és ismerősei mind megerősítették, hogy a mosoly és a ragyogó külső mögött egy magányos és boldogtalan asszony lakozik, aki szerelem nélküli házasságban él, akit a királynő és a királyi család egyaránt kívülállónak tart, s aki gyakran kerül konfliktusba az udvar céljaival és szándékaival. A történet jó oldala az volt, hogy Diana, változó sikerrel, de folytonosan küzdött, hogy megbirkózzék a nehézségekkel, így vált áldozatból olyan nővé, aki iránytani tudja a sorsát. Ez az átalakulás élete végig folyamatos volt.

A Colthursttal lefolytatott első beszélgetés után Diana tudta, hogy átlépte a Rubicont. Mintha elhajította volna az udvarban használatos jól bevált térképet, és úgy indult volna el egyedül, hogy csak ködös elképzelése van az útról. Valójában azonban távirányítással beszélgetett egy férfival, akit alig ismert, olyan témákról amelyek, ha nem kezelik őket kellő diszkrécióval, tönkretehetik a hírnevét. Döbbenetesen bátor, sőt, vakmerő vállalkozás volt, de kiválóan működött.

Titkokkal és összeesküvésekkel teli, rendkívüli egy év volt az, amikor O’Mara, Colthurst és én nemcsak írtuk, szerkesztettük és kiadtuk ezt a maga nemében egyedülállónak mondható művet, hanem mi lettünk az árnyék-udvartartása is.

Colthurst így beszél azokról az időkről: „Nagyon sokat jelentett a hercegnő számára, hogy beszélhet, hogy végre van alkalma megnyilatkozni. Erőt adott neki, és büszke is volt rá, hogy az emberek arra figyelnek, amit mond, nem a ruhájára vagy a frizurájára. Többször is izgatottan felhívott, hogy megtudja, volt-e valami a tévében vagy a rádióban, és el volt ragadtatva, ha dicsérték, elismerték a gondolatait.”

Mindnyájunk számára szórakoztató és izgalmas idők voltak azok, amikor segítettünk a világ leghíresebb fiatalasszonyának alakítani a sorsát, ráadásul a Fleet Street és a Buckingham-palota orra előtt.

Bár voltak könnyedebb pillanatok, az egész igencsak kockázatos vállalkozás volt, afféle mindent vagy semmit. Volt kollegáim a Fleet Streetről két ízben figyelmeztettek, hogy miután megjelent néhány cikk a Sunday Timesban a walesi hercegi pár belháborújának részleteiről, a Buckingham-palota nagy erőkkel keresi, ki lehet a beépített emberem. Nem sokkal az egyik figyelmeztetés után betörtek az irodámba, mindent felforgattak, de egy fényképezőgépen kívül semmit nem vittek el. Attól fogva már csak telefonfülkékből hívhattam Diana bizalmasát, mert a hercegnőnek kellő biztonságban kellett éreznie magát, hogy nyíltan beszéljen. További óvintézkedésként Diana átkutattatta Kensington-palotabeli nappaliját, de nem találtak poloskát, viszont minden papírt, ami valaha is átment a kezén, megsemmisített. Az udvarban senkiben sem bízott, de a királyi család tágabb környezetében sem.

Még James Colthursthoz sem volt teljesen őszinte. Őrjöngött a férje hűtlensége miatt, ám arról nem beszélt, hogy neki is volt egy hosszan tartó kapcsolata az első öbölháborús harckocsiparancsnok James Hewitt őrnaggyal (igaz, csak ritkán találkoztak), majd egy futó viszonya egy régi ismerősével, James Gilbey-vel. Őt azonosították később a hírhedt magnószalagok férfihangjaként, amikor 1989–91-ben illegálisan rögzítették Gilbey és a hercegnő telefonbeszélgetését. Arról sem tudtunk, hogy épp a Diana igaz története összeállítása idején szerelmes volt Oliver Hoare műkereskedőbe.

Így visszatekintve döbbenetes volt a merészsége, és az ember arra gondol, vajon azért akarta-e hogy az ő története jelenjen meg elsőként, hogy ne őt hibáztassák a házasság megromlásáért. Erre a kérdésre már soha nem fogjuk megkapni a választ. Diana egyik legjellemzőbb tulajdonsága az volt, hogy még az igazán közeli barátait sem avatta be egészen a titkaiba.

Jól haladtunk a könyvvel, Colthurst és a hercegnő számos telefonbeszélgetése során fény derült mindennapjainak részleteire is, de nem sok idő és alkalom maradt arra, hogy az indítékaival is foglalkozzunk. A legfontosabb az volt, hogy a kiadás előtt álló könyv pontosan, együtt érzőn és hitelesen tükrözze Diana személyiségét. Tekintve a történet sokkoló hatását és a hercegnő közreműködésének titkos voltát, a könyven teljes mértékig hihetőnek kellett lennie.

Az első próbatétel számomra akkor jött el, amikor Diana elolvasta a kéziratot. Minden lehetséges alkalmat kihasználva, részletekben juttattam el hozzá. Mint minden ezzel a könyvvel kapcsolatban, ez is meglehetősen amatőr és esetleges módon történt. Egy szombat délelőtt például kerékpáron vittem el egy adag kéziratot a Mayfair negyedbe, a brazil nagykövetségre, mert a hercegnő épp a nagykövet feleségével, Lucia Flecha de Limával ebédelt.

Mivel lehetőségem nyílt arra, hogy megírjam a világ legjobban szeretett asszonyának életét, érthető módon izgatott, vajon pontosan tolmácsoltam-e érzéseit. Nagy megkönnyebbülésemre Diana jóváhagyta a szöveget, egyszer annyira meghatódott a saját történetén, hogy sírva fakadt.

Több helyen változtatott a szövegen mind a tényekkel, mind a mondanivalója hangsúlyaival kapcsolatban, ám ezek közül csupán egy volt jelentős, és azt mutatta, mennyire tisztelte a királynőt. Az interjúban azt mondta, hogy amikor Vilmos herceggel terhesen levetette magát a sandringhami kastély lépcsőjéről, elsőként a királynő sietett oda hozzá. A kéziratban azonban kijavította anyakirálynére, feltételezhetően az uralkodó iránti tiszteletből.

Míg Diana néhány közeli barátja névvel szerepelt, hogy alátámasszuk a szöveg hitelességét, a hercegnő elfogadta, hogy a további legitimáció érdekében a szöveget a saját családjával is kapcsolatba kell hozni. Némi vita után beleegyezett abba, hogy odaadja a családi fényképalbumot a néhai Spencer gróf számtalan nagyszerű felvételével Diana kislánykoráról.

A hercegnő, nem sokkal a gróf halála előtt küldött apjának egy levelet, amelyben leírja, miért működött együtt az életéről szóló könyv megírásában.

Különleges szívességet szeretnék kérni Tőled.

Először is, legyen ez a kettőnk titka, ugye, megteszed?

Egy újságíró, aki nagy szívességet tett nekem, könyvet ír rólam, elsősorban mint Dianáról, és nem mint a walesi hercegnőről. Teljes mértékig megbízom benne, és erre jó okom van. Már egy ideje úgy érzi, hogy az udvar árnyékában élek, és rólam mint emberről szeretne írni.

Ezzel lehetőséget kaptam, hogy kicsit a felszínre kerüljek, és ne vesszek el a rendszerben. Olyan, mintha valaki mentőövet dobott volna nekem, fuldoklónak. Igen fontosnak tartom – és ez akkor lett világos számomra, amikor a fiúknak megmutattam az albumokat –, hogy ne felejtsem el azt, ami én vagyok.

A folytatásban megkérte apját, hogy adja kölcsön a családi albumot, majd egy nap több vörös kötéses, arannyal díszített családi album érkezett a kiadóm dél-londoni irodájába. Ezekből kiválogattunk néhány fotót, lemásoltuk őket, az albumokat pedig visszaküldtük. A képeken szereplőket maga a hercegnő segített azonosítani. A munkának ez a része nagy örömet okozott neki, sok boldog emléket idézett fel, különösen a kamaszéveiről.

Megnyerte a tetszését, hogy újfajta borítódizájnt akarunk felhasználni, hogy a könyv valóban kitűnjön a többi közül. Mivel egy külön ebből a célból megszervezett fényképezés szóba sem jöhetett, Diana maga választotta ki a borítón látható Patrick Demarchelier-fotót, amelyet a Kensington-palotabeli íróasztalán tartott. Különösen a szívéhez nőtt ez a kép, és a kötetben szereplők közük azok, amelyeken a gyerekeivel együtt látható. Szintén egy még nem publikált Demarchelier-fotót választottunk a Diana igaz története – saját szavaival jelenlegi, évfordulós kiadásához.

Nyugodt időszakok voltak ezek, miközben fejünk fölött egyre gyűltek a viharfelhők. Ahogy közeledett 1992. június 16-a, a megjelenés időpontja, szinte tapinthatóvá vált a feszültség a Kensington-palotában.

Újonnan kinevezett magántitkára, Patrick Jephson a következő szavakkal írta le a palotában uralkodó légkört: „Olyan volt, mintha egy lassan terjedő vérfoltot figyelne az ember, amely egy bezárt ajtó alól szivárog kifelé.” 1992 januárjában figyelmeztették a hercegnőt, hogy a Buckingham-palota tudomást szerzett a könyvvel való együttműködéséről, bár akkoriban még nem ismerték a tartalmát. Diana azonban továbbra is eltökélten támogatta a vállalkozást. Tudta, földindulás készül, de biztos volt benne, hogy ő túléli.

Úgy fél évvel a könyv megjelenése előtt Diana ezt írta James Colthurstnak: „Nyilvánvaló, hogy azt várjuk, mikor tör ki a vulkán, de most már úgy érzem, vannak eszközeim, hogy megbirkózzam azzal, ami ránk vár. Köszönöm, hogy bíztál bennem, és hogy vetted a fáradságot, hogy megérts – óriási megkönnyebbülés számomra, hogy már nem vagyok egyedül, és hogy nincs azzal semmi baj, hogy én én vagyok.

Diana saját kezűleg több helyen megváltoztatta az eredeti kézirat szövegét.

A vulkán 1992. június 7-én tört ki, amikor a Sunday Times lehozta az első részletet a következő szalagcím alatt: „Dianát öt öngyilkossági kísérletbe kergette Károly nemtörődömsége.” Alatta az alcím: „A házasság válsága miatt megbetegedett hercegnő azt mondja, nem lesz belőle királynő.”

Manapság, amikor már mindenki ismeri a hercegnő örömtelen életét –, amit az a tény is jól mutat, hogy Károly herceg és Camilla Parker Bowles tizenkét éve boldog házasságban él –, nehéz elmondani, mekkora sokkot, utálkozást és döbbenetet váltott ki az első részlet. Súlyos, kemény kritikák hangzottak el, a canterburyi érsek a fiainak okozott lelki törésre figyelmeztetett, egy képviselő azt javasolta, zárjanak engem börtönbe, a Sajtóügyi Panaszbizottság elnöke, Lord McGregor pedig azzal vádolta a médiát, hogy „az emberek lelkében vájkál”.

Az ezt követő felháborodásban a könyvet elítélték, és kitiltották több nagyobb könyvesboltból és bevásárlóközpontból, így lett az 1990-es évek egyik botránykönyve Nagy-Britanniában. Ennek az ügynek az egyik iróniája, hogy egy életrajzot, amely az alanya teljes és lelkes együttműködésével készült, szemforgató módon bojkottálnak, azt állítva, hogy hamisan mutatja be Diana életét.

A könyv alanya, Diana, ezzel szemben fellélegzett, mert végre nyilvánosságra került az ő története is, azonban aggódott is, vajon megállja-e a helyét az a védekezés, ami a közreműködését hivatott leplezni. Mindenféle szerepét le kellett tudnia tagadni abban az esetben, ha a palota kérdőre vonná.

Szerepét hidegvérrel játszotta. Clive James újságíró és televíziós személyiség így emlékszik vissza arra az esetre, amikor egy ebédnél rákérdezett, nem Diana áll-e a könyv mögött: „Egy alkalommal biztosan a szemembe hazudott. Azt mondta: »Valóban semmi közöm nem volt az Andrew Morton-féle könyvhöz, de miután a barátaim beszéltek vele, kénytelen voltam kiállni értük.« Egyenesen a szemembe nézett, amikor ezt mondta, és láttam, milyen hihetően tud blöffölni.”

A könyv megjelenése utáni első néhány nap igencsak próbára tette Diana eltökéltségét, hamarosan megtapasztalta azonban azt a támogatást is, ami mindig is annyira sokat számított neki: a közönségét. Bár a róla kialakult véleményt alaposan megváltoztatta az a történet, amit nyilvánosságra hozott, nem hiszem, hogy ő maga előre látta volna tettének következményeit. Amikor később feltették neki ezt a kérdést, némileg habozva így válaszolt: „Nem tudom. Az emberek talán most megértőbbek, és sok asszony talán ugyanígy szenved csak más környezetben, és nem mer kiállni magáért, mert nincs elég önbizalma.” Ismét ösztönösen ráérzett a könyv fogadtatására, mert nők ezrei írták, még Amerikából is, hogy amikor elolvasták az életéről szóló beszámolót, felfedezték, milyen sok közös vonás van benne saját sorsukkal. Csak úgy özönlöttek a levelek, sok azoktól, akik étkezési rendellenességgel küszködtek, ám csendben tűrték sorsukat. Számomra az egyik legmeghatóbb az volt, amikor egy fiatal bulimiás nő az ausztráliai Perth-ből, aki sem írni, sem olvasni nem tudott rendesen, megfogadta, hogy tanul, és változtat az életén, mert erőt merített Diana bátorságából. Rendkívüli levele nagyon sokat jelentett a hercegnőnek.

A későbbiekben sok olyan vélemény látott napvilágot, mi szerint Diana megbánta a könyv létrejöttében játszott szerepét, és hogy csak életének egy bizonyos nehéz időszakában készült ez a keserű pillanatfelvétel. Az igazság azonban az, hogy túllépett életének „sötét korszakán”, és készen állt arra, hogy továbblépjen egy boldogabb jövő felé. Mint barátja, a filmes Lord Puttnam felidézte: „Pontosan tudta, mit csinál, és számolt a kockázattal, bár baromira be volt tojva. De esküszöm, soha egyetlen megbánó szót sem hallottam tőle.”

A jelentős eseményt követő hónapokban a könyv nem csupán az emberek monarchiával kapcsolatos nézeteit változtatta meg, és nemcsak azt érte el, hogy a hercegi pár végre megpróbáljon megoldást találni a romokban heverő házasságára, hanem valóra vált Diana álma is: esélyt kapott a boldogságra, a szabadságra és egy olyan jövőre, amikor végre megvalósíthatja a saját személyiségét.

Az utolsó öt évben, és különösen élete utolsó hónapjaiban Diana megmutatta a világnak a valódi természetét, azt a humanitárius szellemiséget, amely rejtve maradt volna, ha akkor nincs bátorsága elmondani az embereknek az igazságot. A hercegnő elérte célját, és a közvélemény ítélete kiolvasható azokból a virághegyekből, amelyeket a Kensington-palota elé hordott a gyásztól sújtott tömeg, és abból a fájdalomból, amely az egész világot megrázta.

Diana ma már nincs közöttünk, de szavai örökre fennmaradnak. A Diana igaz története összeállítása során nem volt rivaldafény, sem próba, sem második felvétel, sem kiragadott, mesterkélt félmondatok. Szavai a szívéből jöttek, és kínzó részletességgel fedték fel a világszerte csodált és imádott nő pokoli bánatát és magányosságát. Amikor a Diana igaz történetét írtam, a vallomása suttogásként kísérte végig a szöveget, rövid idézetek formájában vagy egy harmadik személy megszólaltatása révén. Rövid életének talán legnagyobb szomorúsága az volt, hogy sohasem volt igazán lehetősége nyíltan beszélni.

Halála után, a könyv új kiadásába végre beemelhettem a saját szavait amúgy lakkozatlanul. Ám bizonyos technikai korlátok miatt még akkor sem tudtuk mindazt megvalósítani, amit szerettünk volna. Egy alkalommal például Colthurst egy interjú lefolytatásához azt a mesét találta ki, hogy a hercegnő fájós vállát jött kezelni. Sajnos azonban a masszázsgép annyira közel került a mikrofonhoz, hogy az egész felvétel használhatatlan lett. Ma, a modern technika fejlődésének köszönhetően ez a probléma megoldódott, és immár teljesebben tudom közölni ezeket a történelmi és valóban egyedi interjúkat.

Mint látni fogja az Olvasó, a kötet három részből áll: az első a Dianával készült interjúk szerkesztett leirata, ezek képezték a Diana igaz története első kiadásának alapját. A második rész maga az életrajz, míg a harmadik a könyv utóélete az 1992-es első kiadástól a mai napig.

Ha hosszabb élet adatik neki, minden bizonnyal megírta volna ez emlékiratait. Sajnos, erre már sohasem lesz lehetősége, de a szavai fennmaradtak. Az itt következő vallomás úgy beszéli el az életét, ahogyan ő akarta elmondani. És ezt senki nem tagadhatja már meg tőle.

DIANA WALESI HERCEGNŐ BESZÉL ÉLETE ESEMÉNYEIRŐL

Gyermekkor

Első emlékem a gyerekkocsi bélésének illata. Műanyagból volt, emlékszem, milyen szaga volt a kocsi fedelének. Ez az emlék nagyon eleven. Otthon születtem, nem kórházban. A legnagyobb törést az jelentette az életemben, amikor anya lelépett. Ez az emlék mind a négyünk számára máig sajgóan eleven. Mind a négyünknek eltér a véleménye, hogyan lett volna jó, és mi is történt valójában. A család pártokra szakadt, a haragosok nem álltak szóba egymással. Ízetlen, szomorú tapasztalat volt ez a fivéremnek meg nekem.

Charles [az öccse] mondta a minap, csak házassága és önálló életének elkezdése után jött rá, milyen mély nyomokat hagyott benne a válás. A nővéreim tőlem távol nevelkedtek, csak szünidőben találkoztunk. Az sem volt egy nagy durranás.

A legidősebb nővéremért viszont egyenesen rajongtam, én mostam rá, amikor hazajött az iskolából. Én csomagoltam a bőröndjét, én készítettem el a fürdővizét, én csináltam meg az ágyát – mindent én végeztem el helyette. Ez nagyon boldoggá tett. Az öcsémnek is én viseltem gondját, de a nővéreim nagyon önállóak voltak.

A nevelőnők egymást váltották az életünkben. Ha nem tetszettek az öcsémnek meg nekem, tűt szúrtunk a székükbe, vagy kidobáltuk a ruháikat az ablakon. Azért éreztük fenyegetőnek a jelenlétüket, mert el akarták foglalni anya helyét. Mind nagyon fiatal és csinos volt, apám választotta ki őket. Halálosan bosszantó volt arra hazajönni az iskolából, hogy megint új nevelőnő várja az embert.

Mindig nagyon magányosnak éreztem magam, más voltam, mint a többiek. Tudtam, hogy nekem más az utam, noha fogalmam sem volt, mi ez az út.

Mindig nagyon magányosnak éreztem magam, más voltam, mint a többiek. Tudtam, hogy nekem más az utam, noha fogalmam sem volt, mi ez az út. Tizenhárom éves koromban azt mondtam apámnak: „Érzem, valami közéleti emberhez megyek feleségül.” De inkább arra gondoltam, talán egy követ felesége leszek, ennél többről azonban nem is álmodtam. Nagyon boldogtalan gyermekkorom volt. A szüleim a saját zűrjeikkel voltak elfoglalva. Anyám mindig sírt. Apa hallgatott, mi pedig nem kérdeztük. Túl sok nevelőnő váltotta egymást a házunkban, minden olyan bizonytalan volt. Többnyire szomorú voltam és nagyon, de nagyon magányos.

Emlékszem, tizennégy évesen reménytelenül ügyefogyottnak éreztem magam, úgy képzeltem, nem vagyok jó semmire. Az öcsém egyik sikeres vizsgát a másik után tette le, én viszont bukdácsoltam. Akkor nem értettem, miért vagyok én púp mindenki hátán, évek múltán aztán megvilágosodott előttem, az egésznek az volt az oka, hogy a bátyám meghalt, és a szüleim mindenáron fiúörököst akartak, én meg odaszülettem a nyakukra harmadik lánygyermeknek. Na tessék, gondolhatták, folytathatjuk a próbálkozást. Ma már értem, hogy ez volt minden bajom forrása. Örülök, hogy ez tudatosodott bennem, és elfogadom a sorsom részeként.

Szerettem az állatokat, tengerimalacokat meg mindenféle mást tartottam. Az ágyamban húsz kitömött játékállatkám volt, nekem alig maradt néhány centi, a játékaimnak azonban minden éjjel ott kellett lennie mellettem. Ők voltak a családom. Gyűlöltem a sötétséget és féltem tőle, legalább tízéves koromig égnie kellett a lámpának az ajtóm előtt. Sokszor hallottam, hogy az öcsém sír a ház másik végében, az anyját siratja, mert ő is boldogtalan volt, apám a háznak ugyanabban a végében aludt, mint ő, mindez nagyon nehéz volt. Soha nem tudtam összeszedni a bátorságomat, hogy felkeljek és megvigasztaljam az öcsémet. Ez az emlék máig elevenen él az emlékezetemben.

Emlékszem, anya is rengeteget sírt minden szombaton, amikor hétvégekre megkapott minket, minden áldott szombat este rákezdte. A szombat már csak a könnyek napja volt nekem meg az öcsémnek. „Mi baj, anya?” „Jaj, nem akarom, hogy holnap elmenjetek” – tudja, szívszorító szavak ezek egy kilencéves számára. Emlékszem, életem legnehezebb döntése is a szüleimmel kapcsolatos. Nyoszolyólány voltam az első unokatestvérem esküvőjén, és csinosan fel kellett öltöznöm az esküvői ceremónia próbájára. Anyámtól zöld ruhát kaptam, apámtól meg fehéret. Mindkét ruha nagyon jól állt, és képtelen vagyok visszaemlékezni, végül is melyikbe bújtam bele, de emlékszem, mennyire lebénított a döntés – képtelen voltam választani közöttük, hiszen ezzel egyik vagy másik szülőmnek kedveztem volna.

Emlékszem, anya is rengeteget sírt minden szombaton, amikor hétvégekre megkapott minket.

Arra is emlékszem, hogy szó volt róla, felkeres majd egy ügyvéd Riddleworth-ben [a magániskola, ahol Diana tanult], és kifaggat, melyikükkel szeretnék élni. Az ügyvéd azonban csak nem mutatkozott, helyette a mostohaapám [Peter Shand Kydd] jelent meg a színen. Charlesszal, az öcsémmel azután megkérdeztük Londonban anyámtól: – „Hova tetted az új férjedet?”

– „Ott vár a korláton túl” – mondta anya. És valóban ott állt ez a nagyon jóképű, fess fickó, mi meg imádtuk, és azonnal a szívünkbe zártuk, ő pedig csodálatos volt velünk és borzasztóan elkényeztetett mindkettőnket. Ez rettentően jólesett, mert a szüleimtől egészen mást szoktam meg. Charles meg én alig vártuk, hogy felnőjünk és a saját lábunkra álljunk. Az iskolában nagyon kilógtunk a sorból, mert akkoriban még ritka volt a válás, mikorra azonban letelt az öt év és leérettségiztem, mindenkinek elváltak a szülei. Mindig más voltam, mint a többiek. Mindig különböztem a környezetemtől. Nem tudtam, miért. Beszélni sem tudtam nagyon erről, de a lelkem mélyén tudtam, ilyen vagyok.

A válás után együtt tudtam érezni mindenkivel, akinek zűr volt a családjában. Akár a mostohaapjával gyűlt meg a baja, akár az anyjával, megértettem, hiszen magam is végigcsináltam az egészet.

Mindig jól kijöttem az emberekkel. A kertésztől a sarki rendőrig fűvel-fával szóba álltam. Apám folyvást arra intett, hogy mindenkit egyenlőként kezeljek magammal és soha ne nagyzoljak.

Apa minden karácsony és születésnap alkalmával leültetett bennünket, és huszonnégy órán belül meg kellett írnunk a köszönőleveleket. Még ma is pánikba esem, ha elmulasztom ezt a kötelességemet. Mikor hazajövök egy vacsoráról vagy más eseményről, amelyet írásban kell megköszönnöm, éjfélkor is leülök és megírom, amit kell, másnap reggelig se terhelje a lelkiismeretemet. Vilmos ugyanilyen, és ennek nagyon örülök, jó érzés tudni, hogy a példa megfogant.

Szünidőben az egész család Sandringhambe hurcolkodott [a királynő norfolki rezidenciája]. Ilyenkor levetítették nekünk a Chitty Bang Banget, utáltuk, mint a bűnünket. Utáltunk odamenni. Minden olyan különös volt Sandringhamben, én meg foggal-körömmel tiltakoztam az ellen, hogy oda kényszerítsenek, apa azonban nem ismert apellátát. Azt mondtam, harmadszor már nem tudom végignézni a Chitty Bang Banget. A szünidő mindig szomorú volt, mert a négy hetet meg kellett osztanunk apa és anya között. Nagy megrázkódtatás volt egyik szülőtől a másikhoz vándorolni, miközben ők tárgyakkal és nem szeretettel próbálták pótolni a mulasztásaikat, mikor pedig nekünk szeretetre volt szükségünk, de azt egyikünk sem kapta meg soha. Azért beszélek csak az öcsémről meg rólam, mert a két nővérünk elfoglalta magát a magániskolában, és valahogyan mindig távol voltak a háztól. Az öcsém meg én viszont nagyon összetartottunk.

Iskolai emlékek

Imádtam az iskolát [a magániskola, Riddleworth Hall]. Mégis úgy éreztem, apám elárult engem azzal, hogy beíratott ide, mert mindig lestem minden kívánságát, és most rá kellett jönnöm, hogy az iskolával elszakadok tőle. Ezért kérlelni kezdtem, hogy ha szeret, nem hagy magamra, ami igazán nem volt szép tőlem abban a helyzetben. Pedig szerettem ott lenni. Rossz gyerek voltam, a tréfát és a csínyeket kedveltem.

Emlékszem az iskolai színdarabokra, micsoda izgalom volt bemázolni az arcomat. Egy betlehemes játékban léptem fel, az egyik hülye iskolatársam volt a mágus, aki tiszteletét tette a gyermek Jézus előtt. Egy másik darabban holland babát alakítottam. Beszélni azonban egyetlen színdarabban sem voltam hajlandó. Az órákon is megtagadtam, hogy hangosan felolvassak. A színjátszásba pedig csak akkor egyeztem bele, ha nem kellett megszólalnom.

Az első kupát műugrásból nyertem. Tegyük hozzá, négy egymást követő éven át elnyertem ugyanezt a kupát! Mindig én lettem az első úszásból és műugrásból. A legjobban gondozott tengerimalacért is megnyertem minden elképzelhető díjat. Hanem ami a jegyeimet illeti, arról jobb, ha hallgatok [nevet].

Kis híján kicsaptak az intézetből, mert egyik este valaki megkérdezte, meg mernék-e neki tenni egy szívességet.  – „Miért ne – feleltem –, úgyis olyan unalmas itt.”

Az iskolában csak egy játékállatot tarthattunk az ágyunkban. Nekem volt egy zöld vízilovam. Befestettem a szemét foszforeszkáló festékkel, így éjszaka olyan volt, mintha engem nézne! A sötéttől még mindig nagyon féltem.

Kis híján kicsaptak az intézetből, mert egyik este valaki megkérdezte, meg mernék-e neki tenni egy szívességet. – „Miért ne – feleltem –, úgyis olyan unalmas itt.” Ki kellett hát mennem este kilenckor a hétszáz méter hosszú kocsifelhajtó végéig. Szuroksötét volt, valami édességet kellett átvennem a kapunál egy bizonyos Polly Phillimore-tól. Elmentem a kapuhoz, ott azonban senki sem várt.

Polly nem jött, rendőrkocsik viszont igen, én meg elrejtőztem a kapu mögött. De nem gondoltam többet az egésszel, pedig láttam, hogy minden lámpa kigyullad az intézetben. Ijedten visszamentem, valamelyik libának vakbélgyulladása volt a hálóban. Nagy lett a felfordulás, és észrevették, hogy hiányzom.

Mindkét szülőmet becitálták, akkorra már elváltak. Apám alaposan bepörgött, anyám azonban csak annyit mondott: „Nem ezt vártam tőled.”

A történelem lenyűgözött, imádtam a Tudorokat és a Stuartokat. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd én is bekerülök a könyvekbe, mint ezek a régen élt emberek.

Én meg csak tömtem magamba az ételt a társaim legnagyobb mulatságára. „Etessünk meg Dianával három füstölt heringet reggelire hat kenyérrel” – én pedig mindent eltüntettem.

A West Heath magániskolában a nővérem [Jane] volt a felügyelő, ezért az első szemeszterben iszonyúan viselkedtem. Nagyon felvágtam a nővéremmel, a következő félévben azonban mindenki, akit bántottam, visszaadta a kölcsönt. A harmadik szemeszterre azután lenyugodtam és abbahagytam a nagyképűsködést.

Volt ott egy hatalmas terem, amit akkor építettek. Le szoktam ide lopózni éjszaka, bekapcsoltam a magnót és balettozni kezdtem. Órákig elpipiskedtem ebben az óriási teremben, de soha senki nem fedezett fel. Pedig a barátaim mind tudták, hova megyek. Nagyon féltem, hogy rajtakapnak, az izgalomtól majd szétpattant a fejem, de ezt csak most, visszatekintve érzem kellemetlennek, akkor tetszett a dolog.

Minden tárgyat kedveltem. A történelem lenyűgözött, imádtam a Tudorokat és a Stuartokat. Sosem gondoltam volna, hogy egyszer majd én is bekerülök a könyvekbe, mint ezek a régen élt emberek. Angolból a Távol a világ zajától és a Büszkeség és balítélet volt a kedvencem. Az iskolában azonban inkább kötelesség volt az olvasás, semmint élvezet. Emlékszem viszont, hogy amikor fogalmazást írtunk, tízszer annyit írtam, mint kellett volna. Csak úgy folytak ki a szavak a tollamból.

Azt gondoltam, úgysem lesz szükségem erre a sok információra, de hát meg kell tanulni. Ha most tanulhatnék, az emberekkel foglalkoznék. A lelkükkel. Pszichológiát szívesen hallgatnék. Zongorázni tanultam, ezt is nagyon szerettem. Dzsiggelni meg egyenesen imádtam, de rajongtam a teniszért és a hokiért is, meg minden elképzelhető sportért. A magasságom miatt én voltam a kosárlabdacsapat kapitánya. Én voltam az egyik legmagasabb a társnőim között. Örültem, hogy néha elszabadulhatok az intézetből, hetente egyszer idős embereket látogattam és felkerestem a helyi elmegyógyintézetet. Ez nagyon tetszett, egyfajta beavatást jelentett a felnőttek világába. Mire a felsőbb osztályokba léptem, minden barátnőm járt valakivel, csak én nem, mert valahogyan tudtam, hogy meg kell őriznem magam a jövendő számára, legyen az bármilyen.

Nem voltam éppen mintagyerek, de akármilyen nagy bajkeverő voltam is, szerettek. Az órákon nem jelentkeztem, mert nem bíztam a képességeimben, viselkedni azonban mindig tudtam. Tudtam, mikor kell csöndben maradnom és mikor lármázhatok.

Egy csomó srácba belezúgtam, legfőképpen a nővéreim fiúiba. Ha valamelyiket dobták, megkíséreltem megszerezni. Sajnáltam őket, mert olyan aranyosak voltak. Igazán csak a sajnálat vezérelt, de azért persze butaság volt az egész.

Althorp

Tizenhárom évesen a northamptoni Althorpba költöztünk. Borzasztó volt elmenni Norfolkból, mivel minden gyerekkori ismerősöm ott élt. Mégis el kellett költöznünk, mert nagyapa meghalt, és az életem egyébként is új fordulatot vett mostohaanyám, Raine feltűntével, aki egy ideig nem fedte fel a kilétét. Mintegy véletlenségből futott össze velünk itt-ott, és csatlakozott hozzánk, vagy leült mellénk, és elhalmozott bennünket az ajándékaival. Mi persze gyűlöltük, mert azt hittük, el akarja venni tőlünk apát, miközben ő tőlünk féltette.

Feltette magában, hogy férjhez megy apához. Évekig forrt bennem a méreg e miatt a nő miatt, míg azután két éve [1989-ben] szeptemberben az öcsém esküvőjén alaposan kipakoltam. Életemben nem haragudtam úgy senkire, mint a mostohaanyámra. A családunk összes sérelmét a fejére olvastam. Anyámért is kiálltam, és anya azt mondta, huszonkét éve most állt ki érte először valaki. Mindent kitálaltam, ami a szívemet nyomta, a legszívesebben széttéptem volna a mostohaanyámat, annyira haragudtam rá. Azt mondtam neki: „Gyűlöllek, ha tudnád, mennyire gyűlölünk mindannyian azért, amit tettél. Tönkretetted a családunkat, elverted apa pénzét, ugyan, mire volt jó ez az egész?”

Diana édesapja megbetegszik

Agyvérzése lett, fájt a feje, és Disprinst szedett, de a világért sem mondta volna senkinek. Valahogyan rossz előérzetem volt, amikor meglátogattam Norfolkban a barátaimat, ők meg apám egészsége felől kérdezősködtek. Én akkor azt feleltem: „Az a furcsa érzésem van, hogy össze fog esni, és vagy azonnal meghal, vagy megússza.” Szinte hallom magamat, amint ezeket a szavakat mondom, de többet nem gondoltam a dologgal. Másnap felhívtak telefonon, menten tudtam, hogy apáról kapok hírt. És úgy is volt. Összeesett, ahogyan megjövendöltem. Szó nélkül összepakoltam és Londonba mentem, egyenesen a kórházba, ahol az orvosok azt mondták, apám a halálán van. Súlyos agyvérzése volt. Raine egészen meglepően viselkedett, gyakorlatilag kizárt minket a kórházból, és nem engedett apa közelébe. Erre nem számítottunk. A legidősebb nővérem ennek ellenére bejárt apához. Ő azonban nem tudott beszélni, mert felvágták a hörgőit, úgyhogy nem tudta megkérdezni, hol a többi gyereke. Isten tudja, mit gondolhatott magában, mert senki sem mondta meg neki az igazságot. Végül lábadozni kezdett, hanem teljesen megváltozott, más emberként hagyta el a kórházat. Azóta sem szűnt meg ez az idegensége, noha szeret bennünket. Ha eljön meglátogatni jó, ha nem, úgy is jó. Ez már nem az én problémám, hanem az övé.

A harmadik gyereknek általában jó dolga van  – tehettem bármit, nem büntettek meg érte. Nem vitás, én voltam a papa kedvence.

Az öccséről

Mindig őt tartottam a család eszének, ma is így gondolom. Eminens diák volt, és mindenben kitűnt a többiek közül. Azt hiszem, az öcsémet mint legfiatalabbat és az egyetlen fiút nagy becsben tartották Althorpban, hiszen ő volt ennek a nagybirtoknak az örököse. Emlékezzen csak vissza, helyettem is fiút szerettek volna. A harmadik gyereknek általában jó dolga van – tehettem bármit, nem büntettek meg érte. Nem vitás, én voltam a papa kedvence.

Szerettem volna olyan jól tanulni, mint Charles, de soha nem voltam rá féltékeny. Nagyon közel áll hozzám. Sokkal közelebb, mint a két nővérem. Neki is szenvedés a sorsa, mint nekem. Van valami bennünk, ami vonzza a bajt. A két nővéremnek ezzel szemben csak a jó jut ki az életből.

A leányiskolában

Mikor Svájcba mentem [az Alpin Videmanette intézetbe], hogy befejezzem tanulmányaimat, százhúsz levelet is megírtam az első hónapban. Nagyon boldogtalan voltam, csak írtam hát egyik levelet a másik után. Sehogyan sem találtam a helyemet. Síelni ugyan megtanultam, az emberekkel azonban nem tudtam szót érteni. Úgy éreztem magam, mint akit börtönbe zártak, pedig az intézet a hegyek között van. Egy szemesztert töltöttem itt. Mikor megtudtam, mennyibe került, hogy Svájcba küldjenek, azt mondtam a szüleimnek, kidobott pénz volt az egész. De hiába mondtam, visszaparancsoltak.

A szüleim azt mondták: „Nem jöhetsz Londonba tizennyolc éves korodig, lakásod is csak azután lehet, ha a tizennyolcat betöltötted.” Elhelyezkedtem ezért egy hampshire-i családnál Headley Bordenben, Philippa és Jeremy Whitakernél. Vigyáztam a lányukra, Alexandrára, ők meg befogadtak maguk közé. Jól éreztem magam, mégis alig vártam, hogy Londonba mehessek, mert mindig máshol jó az embernek, mint ahol éppen van.

Független nőként Londonban

Jó volt a saját lakás a lányokkal. Imádtam, remek volt. Csupa vidámság volt az életem, a magam ura voltam. Örültem, hogy nem tartozom beszámolni a dolgaimról senkinek, imádtam a függetlenséget, ahogyan ma is – nagy öröm ez az embernek.

Jó volt a saját lakás a lányokkal. Imádtam, remek volt. Csupa vidámság volt az életem.

[A nevelőnői állásokról] Sok savanyú pofánál dolgoztam, csupa nyárspolgár volt valamennyi. A nővéreim rengeteg címet adtak a barátaik közvetítésével. Állandóan úton voltam – szerencsére. Az Oldd meg a gondjaidat! [munkaközvetítő iroda] takarítást is szerzett nekem, nem is volt ellene kifogásom, habár senki se köszönte meg nekem, hogy tisztességesen dolgoztam.

Wimbledonban elvégeztem egy főzőtanfolyamot. Ezt is kedveltem, noha itt még több nyárspolgárral találkoztam és iszonyúan meghíztam. Imádtam a mártásokat, folyton torkoskodtam, amiért bírságot kellett fizetnem. Nem én akartam az egészet, a szüleim ötlete volt. Még mindig jobbnak tűnt, mint hogy beüljek egy irodába – és a végén oklevelet is kaptam!

Találkozás a walesi herceggel

Karon ülő korom óta ismertem a királynőt, úgyhogy cseppet sem voltam elragadtatva ettől az ismeretségtől. András és Edward egyáltalán nem érdekelt… Andrást észre sem vettem. Mindegyre ezt mondogattam magamban: „Nézd csak, milyen szörnyű az életük!”. Ezért emlékszem arra, hogy amikor a férjem meglátogatott minket Althorpban, az első benyomásom az volt róla: ni csak, milyen szomorú ember! A labradorjával jött. A nővérem ráakaszkodott, én meg azt gondoltam: „Szent isten, mennyire a terhére lehet.” Én a magam részéről igyekeztem távol tartani magam Károlytól. Duci, csúnya, sminkeletlen lány voltam, mégis feltűnően viselkedtem, ami tetszett neki. Vacsora után felkért táncolni és megkérdezte, megmutatom-e a képtárunkat. Már éppen igent akartam mondani, amikor odajött Sarah nővérem, és rám szólt, hogy tisztuljak el az útból. „Legalább a villanykapcsolót hadd mutassam meg” – mondtam, és leléptem. Károly nagyon kedves volt, és mikor másnap melléje kerültem, nem győztem csodálkozni, miért érdekli annyira egy tizenhat éves csitri. „Mi érdekeset talál bennem egy ilyen ember?” – gondoltam, pedig valódi érdeklődés volt, amit irántam mutatott. Így ment ez vagy két esztendeig. Néha megjelent Sarah társaságában, aki majd kibújt a bőréből a nagy megtiszteltetéstől, csakhogy Károly minden gesztusát másként értelmezte, mint én, például amikor a harmincadik születésnapján engem is meghívott a táncmulatságba.

„Miért kell Dianának is jönnie?” – kérdezte a nővérem, én meg azt feleltem: „Nem tudom, de szeretnék elmenni.” „Hát akkor gyere” – mondta Sarah. A tánc fantasztikus volt. Cseppet sem ijesztett meg az előkelő környezet [a Buckingham-palota], bámulatos hely, gondoltam.

1980 júliusában azután Passék – pontosabban Philip de Pass, a fiú – meghívtak magukhoz. „Nem volna kedve néhány napot eltölteni Petworth-ben, mert odavárjuk a walesi herceget is, biztosan felvidítaná egy fiatal arc.” Azt mondtam, rendben. Károly mellé ültettek, aki amióta megjelent, csak velem foglalkozott. Mindez nagyon különös volt. „Hát ez nem túl illendő” – gondoltam. Úgy véltem, egy férfinak nem volna szabad ennyire tolakodónak lennie, egyáltalán nagyon furának éreztem az egészet. Aznap este letelepedtünk egymás mellé az éjszakai pecsenyesütésen. Károly nemrégiben szakított Anna Wallace-szel. Én azt mondtam: „Olyan szomorúnak látszott Lord Mountbatten temetésén. Ez volt életem legszívszomorítóbb élménye, vérzett a szívem önért, amikor megláttam. Azt gondoltam, nincsen ez jól, ön nagyon magányos, nincs aki a gondját viselje.”

Emlékszem arra, hogy amikor a férjem meglátogatott minket Althorpban, az első benyomásom az volt róla: ni csak, milyen szomorú ember!

Erre csaknem rám vetette magát, ezt is nagyon furának találtam, és fogalmam sem volt, hogyan viselkedjem. Mindenesetre sokat beszélgettünk, hát így kezdődött. Én valósággal lebénultam Károly közeledésétől. Ő meghívott, tartsak vele Londonba, mert dolga van a Buckingham-palotában. Én azonban úgy éreztem, ez már túlzás lenne, és nemet mondtam. Hogyan is magyaráznám meg jelenlétemet a palotában, gondoltam, amikor mindenki úgy tudja, hogy Philipnél vendégeskedem? Aztán Károly meghívott Cowesba, a Britannia fedélzetére egy sereg barátja közé. Nagyon elfogódott voltam, mert mindenki velem foglalkozott. Mindezt roppant furcsának éreztem, valakinek nyilván eljárt a szája, gondoltam.

Ide-oda mászkáltam a világban, amikor egyszer azután Jane, a nővérem meghívott Balmoralba, ahol Robert [Fellowes, Jane férje] a királynő titkárhelyettese volt. Nagyon megrémültem ettől a meghívástól, azt sem tudtam, fiú vagyok-e vagy lány. Most voltam először Balmoralban, és szerettem volna jó benyomást kelteni. De jobban féltem, mint ahogyan a végén megijedtem. Amint a kapun beléptem, minden rendben ment. Tetszett például, hogy egyedül alhatok! Mindig magam csomagoltam a holmimat, és egészen elszörnyülködtem látva, hogy Károly herceg huszonkét kézipoggyászt hozott magával, míg nekem csak négy-öt volt. Ettől teljesen zavarba jöttem.

A sajtó miatt nem hagytam el a kastélyt, ezt mindenki helyeselte. Egyedül Mr. és Mrs. Parker Bowlest látogattam meg. Én voltam a legfiatalabb ebben a társaságban. Charles néha felhívott, és megkérdezte, nem mennék-e el vele sétálni vagy pecsenyesütésre. Én meg azt feleltem: „Hogyne, persze”. Nagyszerűen éreztem magam.

Udvarlás

Így kezdődött az ismeretségünk, a sajtó azonban hamar ráharapott. A lakásomban lassan elviselhetetlen lett az élet, a három társalkodónőm viszont csodásan viselkedett – náluk jobb színésznő nem akad a világon –, mindenben mellettem álltak. Szerettem volna, ha Károly herceg kisegít ebből az állapotból. A királynő is torkig volt a pletykákkal. Aztán Károly felhívott Klostersből, és azt mondta: „Valamit kérdeznem kell magától.” Női ösztönömmel azonnal tudtam, mi következik. Az egész éjszakát ébren töltöttem a lányokkal, és azon tépelődtem, mit is feleljek majd, ha Károly megkéri a kezemet. Mert akkorra már azt is tudtam, hogy van egy „másik” is. Sok időt töltöttem együtt Bolehyde-ben Parker Bowlesékkal, és nem értettem, miért nyaggat mindig Camilla azzal, hogy ne erőltessem rá magam Károlyra. Túl sokat tudott a viselt dolgairól, ahogyan a mi dolgunkról is… a tervezett broadlandsi kirándulásról például, nem értettem, hogyan. Végül persze leesett a tantusz, és az ismerőseim is beszélni kezdtek.

Ő meg annak rendje és módja szerint megkérte a kezemet. Én csak nevettem, és emlékszem, azt gondoltam, rossz tréfa ez az egész. „Hogyne, persze” – mondtam nevetve.

Másnap mindazonáltal elmentem Windsorba. Úgy öt óra tájt érkeztem meg, ő meg leültetett, és azt mondta, nagyon hiányoztam. De nem volt benne semmi tapintat, semmi finomság. Az egész olyan fura volt, én meg nagyon tapasztalatlan voltam a srácok terén. Mindig távol tartottam őket magamtól azt gondolva, csak bajnak vannak – érzelmileg is egészen szokatlan helyzet volt ez számomra, teljesen kiborultam. Ő meg annak rendje és módja szerint megkérte a kezemet. Én csak nevettem, és emlékszem, azt gondoltam: rossz tréfa ez az egész. „Hogyne, persze” – mondtam nevetve. Ő azonban halálosan komolyan azt mondta: „Ez azzal jár, hogy egy napon királynő lesz.” Valami azt súgta belül: „Nem leszel te soha királynő, viszont nagyon nehéz életed lesz.” Legyen hát, gondoltam, és igent mondtam. „Nagyon, nagyon szeretem” – mondtam neki. Ő erre azt felelte: „Bármit jelentsen is a szerelem.” Szóval, ez volt a lánykérés. Nagyszerű, gondoltam. Úgy, hát velem akar élni. Ő pedig felfutott az emeletre, és csöngetett az anyjáért.

Hatalmas tapasztalatlanságomban szerelemnek véltem a viselkedését. Így visszatekintve is úgy tűnik, belém zúgott, mégsem volt ez igazi érzés. Eszébe sem jutott megkérdezni magától, ki ez a furcsa lány, és miért más, mint a többi. Észre se vette a másságomat, mert a szerelem terén ugyanolyan tapasztalatlan volt, mint én. Én úgymond kötelességnek éreztem, hogy a felesége legyek és tegyek valamit a népemért.

Hazamentem, és leültem az ágyam szélére. „Na, találjátok ki, mi történt!” – mondtam a lányoknak. „Megkérte a kezedet. Mit feleltél?” „Hogyne, persze”. A lányok a hasukat fogták a nevetéstől, aztán körbekocsikáztunk Londonban a titkunkkal. Másnap reggel felhívtam a szüleimet. Apa magánkívül volt örömében, anya is. Az öcsém azonban megkérdezte, kihez megyek hozzá.

Fokozatosan szerettük meg egymást, semmi dráma. Egy pillanat alatt akár el is múlhatott volna.

Két nap múlva elutaztam Ausztráliába, hogy lecsillapodjam egy kicsit a háromhetes út során, és anyám segítségével megtegyem a szükséges esküvői előkészületeket. Az út teljes csőd volt, mert én egyre Károly után epekedtem, ő meg fel se hívott. Ezt nagyon furcsának találtam. Valahányszor telefonáltam neki, házon kívül volt, és egyetlenegyszer sem hívott vissza. Jól van, gondoltam. De nem akadtam fel a dolgon, biztosan elfoglalt, mondtam magamban. Hát, amikor hazaérek Ausztráliából, valaki kopogtat az ajtómon, Károly titkárságáról hoztak egy csokor virágot. Tudtam, hogy nem az ő ötlete volt, mert nem találtam a csokor mellett levélkét. Valaki egyszerűen udvarias akart lenni a titkárságon. Fokozatosan szerettük meg egymást, semmi dráma. Egy pillanat alatt akár el is múlhatott volna.

A sajtó zaklatásai

A sajtó egyre elviselhetetlenebb lett, az újságírók lassan már minden lépésemet követték. Azt értettem, hogy ez a dolguk, az azonban már sok volt, hogy távcsővel lestek rám. Kibérelték az enyémmel szemközti lakást az Old Brompton Roadon. A könyvtár pontosan a hálószobámmal szemben volt. Nem volt fair a lányokkal, hogy így kémkedtek utánam, még a telefont sem mertem kikapcsolni, hátha valamelyik családtagjuk megbetegszik, és szükség lehet az éjszakai hívásra. Megesett, hogy hajnali kettőkor csengettek fel egyik-másik újságtól, igaz-e vagy sem valamilyen rólam szóló hír.