LEXIE KING

GRACE

Lexie King: Grace

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2026

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

https://www.almodozok.eu

ISBN 9786156546159

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán a véletlen műve.”

1.rész

Naplóbejegyzés

2000. szeptember 03.

Mit jelentesz Te nekem?

Mindent.

Amikor beleszeretünk valakibe, talán túlzottan is elkezdünk ragaszkodni hozzá.

Az illatához, a mosolyához, a nézéséhez, az érintéséhez.

Ki akarjuk őt sajátítani.

Nem akarjuk megosztani másokkal.

Csak magunknak akarjuk őt.

Olyanok leszünk, akárcsak az az ártatlan gyermek, aki begyűjti a mező legszebb pillangóját.

Fogságban tartja, nap mint nap gyönyörködik benne. Még akkor is, ha az haldoklik.

De mi, akik fogságban tartjuk a számunkra pótolhatatlan kincset, nem a hanyatlását látjuk, hanem a szépségét.

Örömmel, melegséggel és elégedettséggel tölt el, hogy a miénk.

Csak mi láthatjuk, csak mi érinthetjük, csak mi csodálhatjuk.

Én is azt tettem, amit az a kisfiú a réten.

Begyűjtöttem a világ legszebb pillangóját, és gyönyörködtem benne.

Önző voltam.

Önző vagyok.

Önző leszek.

Mert szeretem.

2000

Elrablás – Grace 15 éves

2005

Szabadulás – Grace 20 éves

2007

Második bűncselekmény – Grace 22 éves

2009

Minden szörnyűség után – Grace 24 éves

1.fejezet

2007

(Második bűncselekmény)

Grace

Megvertek, megerőszakoltak, majd kidobtak egy sikátorba.

Azt hitték, hogy meg fogok halni, és bevallom, én is azt hittem. Ami azt illeti, meg is akartam halni…

Meleg könnycseppek csorogtak végig felpüffedt arcom hűvös bőrén.

Abból tudtam, hogy még mindig élek. És a remegésből. A semmiből támadt rám, majd bennem megrekedve úgy rázta az egész testem, mintha rázkódna alattam a föld. Pedig előtte… percekkel előtte még mozdulatlanul hevertem valahol a sötétben. Távol bármilyen segítségtől. Még egy girhes kóbor macska sem járt arra, hogy lefetyeljen a véremből.

Testem sérülései lüktettek, a vérem a bőrömre kérgesedett. A szörnyűségek összemosódtak. A valóság sűrű masszaként folyt végig az elmémben, a feltörő emlékekre úgy fagyott meg a vérem az ereimben, mint a gyorskötésű cement.

A fájdalom hatalmas buborékra duzzadt bennem. Feszített, feszített és feszített, mégsem fenyegetett azzal, hogy szétpukkad, majd szanaszét szórva a sejtjeimet hagyja, hogy örökre megsemmisüljek. A fájdalom velem maradt. Mélyen a szöveteimben.

A sikolyaim a fülemben visszhangzottak, amint a szürke, nyirkos falakról visszaütköztek hasogató koponyámba.

Miután bevittek néhány jobb öklöst az arcomba, a szemem körüli érzékeny rész óriásira duzzadt. Csak nőtt és nőtt, feszítve a vékony bőrt. A szemhéjam összeszűkült, alig láttam valamit a külvilágból. A kezeimet kicsavarták, és a hátam mögött összekötözték. A vállam kificamodhatott a rángatózástól, a küzdéstől, az élni akarástól, azonban miután eltörték a lábamat – a fájdalomból arra következtetek, hogy eltörték –, nem ellenkeztem tovább. Kínkeservesen fetrengtem a hurokban. Tehetetlenül, legyőzötten és kiszolgáltatottan minden perverz óhajuknak, mint egy csapdába lépett állat. Pedig ők voltak az állatok! Belém haraptak…

Éles fogak martak a fülembe, a combomba, a mellembe, a hasamba és a szeméremdombomba.

Fájtak, lüktettek a friss sérülések.

A combom belső fele az erőszakos szorításoktól, a hüvelyem a kegyetlen és nyers behatolásoktól. Mert mindannyian megerőszakoltak. Egymás után…

Nikky.

Ez a név még nagyobb fájdalomhullámot indított el a testemben. Súlyos teherként éreztem a mellkasomban a szívem, és az agykárosodás következtében olyan hangokat hallottam, amiket nem kellett volna, mert a rémületem elviselhetetlen szintre lépett. Nem azoktól féltem, akik megerőszakoltak, hanem attól, aki nem.

– Látod, látod, mi történt veled, kicsi Grace. Nem kellett volna elfutnod előlem. Nem kellett volna megszöknöd tőlem. Ha velem maradsz, ez sosem történik meg.

Az agyam lassan dolgozott. Elképzelni sem tudtam, hogy miért az ő hangját akartam abban a szituációban hallani. De ott volt. Valahol a valóság és a hallucináció között rekedt. Tisztán emlékszem az arcára, a hangjára, a mozdulataira és a szokásaira. Ha szabad lenne; ha az utcán sétálgatna áldozatok után kutakodva; ha annyira szeretne, mint ahogyan azt állandóan mondogatta, akkor ez tényleg nem történik meg velem. Ő nem hagyta volna, hogy hozzám érjenek azok a férgek. Az övé voltam. Csakis az övé.

Miért mart a szívembe a hiánya? Miért akartam, hogy ott legyen és megvédjen? Miért akartam, hogy bosszút álljon értem?

Gyűlölnöm kellett volna, mégsem tudtam. Belé kapaszkodtam, mert amíg az ő foglya voltam, csakis ő bánthatott.

Amióta kiszabadultam, a kicsi szoba kiszélesedett. A világ hatalmas, telis-tele rosszabbnál rosszabb emberekkel. Sokkal gonoszabb szörnyetegekkel.

Néha elgondolkozom azon, hogy milyen csillagzat alatt születhettem. Miért történnek meg ezek a dolgok velem?

Amióta elrabolt, az életem pokollá változott. Pedig előtte szép volt. Igaz, átlagos és unalmas, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vágyom vissza oda. Azelőttre, ahol ezek a kegyetlen sorscsapások elkezdődtek. Ahol a dominóeffektus kezdetét vette.

Szürreális, halálra várakozó vágyódásomból váltakozó piros-kék fények zökkentettek ki, amelyek bevilágították az éjsötét közt.

Mélyen a belsőmben éreztem, ahogy a cipőtalpak a szennyezett járdára csapódtak. Lassú, súlyos léptek közeledtek felém. Zseblámpával világították meg a sikátor további részeit. Az egyik alak rám sem nézett, amikor ellépett mellettem. Pisztolyt tartva a lámpája alatt tovább folytatta az utca felderítését, miközben rólam tudomást sem vett.

A másik végigfuttatta rajtam a meleg fényt.

Az elhaladó rendőr visszafordult felénk:

– Tiszta – mondta, s amikor megvilágította a mellettem álló férfit, láttam, hogy az arca torz vonásokkal, elborzadással ruházta fel ifjú profilját. Nem sokszor találkozhatott ilyen esettel.

A vállán pihenő rádió recsegni kezdett, majd egy kellemes női hang vette át a fülsiketítő csend helyét.

Túl fogom élni – gondoltam magamban, amikor a férfi végre felülkerekedett a látványomon és mentőt hívott.

Másodperceken belül egy újabb gépkocsi parkolt le a rendőrautó mellé. A sofőr hangosan csapta be a civil jármű ajtaját. Köszöntötték, de ő válaszul csak morgott valamit a bajusza alatt. Biztosan nem tetszett neki a korai ébresztő.

A férfi azonnal leguggolt mellém. Ismerős volt az illata. Szélesebbre nyitottam a szemem, hogy szemügyre vegyem az arcát, azonban ő már rég felismert engem. Tekintete mélyen az enyémbe mélyedt.

– Mibe keveredtél már megint, Grace?

Halkan suttogta a szavakat, mégis olyan tekintélyesen hangzott, hogy a porcikáimat uraló fájdalom háttérbe szorult. Adrenalinhullám nyargalt végig a testemen, és az összes idegvégződésem azért könyörgött, hogy elmeséljem neki azokat az eseményeket – a dominóeffektust –, amik ide vezettek.

Noha a történetem elejét már ismerte, a dominók nem álltak meg annál a pontnál, ahol elváltak az útjaink. Újabb és újabb szarlavina csúszott a nyakamba, amit akarva és akaratlanul sem tudtam volna kikerülni. Sodródtam az árral. Hagytam, hogy magukkal vigyenek a bonyodalmak, és nem kértem segítséget, pedig kellett volna.

Azóta is a pénztárcámban őrizgetem a névjegykártyáját. Fel kellett volna őt hívnom akkor, amikor megtudtam, hogy a bátyám rossz emberekkel keveredett össze; akkor, amikor Nikky fiúja nyíltan kimutatta a foga fehérjét nekem; akkor, amikor szinte éreztem, hogy veszélyben az életem, mert a testvéreim szétcseszték azt, amit én egyben akartam tartani.

Engem okoltak a szüleink halála miatt. A bűntudat a mai napig a vállamat nyomja, de nem én kértem, hogy raboljanak el tizenöt évesen, amikor a harmadik randimat tervezgettem a fejemben.

Dominóeffektus.

Hárman maradtunk. Már nem volt szép az életünk, mint egykoron, én mégis naivan kiálltam amellett, hogy jóra fordulhat a sorsunk, csak össze kell tartanunk.

Jamie semleges volt, viszont Nikky folyton engem szívatott a barátaival, amikor betépett. Tudta, mi történt velem, mégsem volt egyetlen együttérző pillanata sem. Ő juttatott ide… A fájdalom ismét belemart a szívembe.

Hogyan tehette ezt velem?

Cyrus óvatosan letörölte a kibuggyanó könnycseppet a szemem sarkából.

Nem is tudom, hol kezdjem el a történetet. Az elrablásomnál? Az első találkozásunknál Cyrusszal, vagy a borzalmaknál, amiket át kellett élnem?

Talán az lesz a legjobb, ha a legelejéről kezdem.

2.fejezet

2000 nyara

(Elrablás)

Grace

Chase Baker.

A város dílere, aki folyton a suli melletti parkban dekkolt a lelakott tragacsában, és füvet árult. Hihetetlen, hogy még sosem kapták őt el. Akárhányszor átvizsgálásra került a kisbusz, ő olyan patyolattiszta volt, mint a frissen leesett hó. Olyan makulátlan, priusz nélküli, mint a ma született bárány. Sosem értettem, hogyan csinálta, de végtére is nem az én dolgom volt, csak Nikky miatt aggódtam. Gyakran járt hozzá a barátaival anyagért, egyszer engem is magával rángatott, mert szerinte Chase Baker az ijesztő és a zavart személyiség esetlen kombinációja. Egy gyönyörű testbe rejtett pszichopata, maga az ördög szarvak nélkül, egy sátán, aki megnyitja a földi poklot.

Szemforgatás követte Nikky hihetetlen kiselőadását. Sokkal jobban untatott, mint Mrs. McLaren fizikaórája, mert nem értettem a kiborulását. Hahó! A srác drogot árult, és húszévesen nem volt más életcélja, csak cigizni és dobozos sört vedelni. Nekem inkább tűnt egy semmirekellőnek, mintsem veszélyesnek. Addig a pillanatig, amíg szemtől szembe nem kerültem vele.

Megértettem Nikky és a többiek félelmét őt illetően. Chase Baker csendes volt. Nem szólalt meg, mégis képes volt halálra rémiszteni az embereket a nézésével, a némaságával, a tekintetével, ami egyszerre volt különlegesen gyönyörű és borzasztóan taszító. Mintha belelátott volna az emberek lelkébe. Tudta, hogy mitől félnek, mik a vágyaik, és azokat hogyan fordíthatja egy szempillantás alatt ellenük, hogy a vágyálom rémálommá váljon. Nem tagadom, egy pillanatra engem is a bűvkörébe vont a sötét és rosszfiús aurája, a szögletes, rideg arcvonása, a hosszú fekete szempillája, az acélos, mélybarna tekintete, és a sötét szempárba hulló tincse.

Nagyon jól nézett ki, de nem voltam naiv. Anya számtalan alkalommal elmondta ennek a szép külsőnek minden veszélyét és fortélyát. A ragyogó mosoly mögött lapuló arroganciát.

Lopva Nikkyre pillantottam, és az az érzésem támadt, hogy azokon az órákon csak én voltam jelen. A nővéremben és bennem semmi közös nem volt – ha mégis akadt, az csakis a szüleink DNS-kombinációja lehetett. Nikky volt a vad óceán, én pedig a lassan folydogáló folyó. A testvéri kapcsolatunk annyiban kimerült, hogy egy fedél alatt laktunk, ezért kénytelenek voltunk elviselni egymást. Semmi testvérieset nem tett. Nem sminkelte ki az arcomat, nem festette ki a körmömet, nem vont be a magánéletébe, nem lógtunk együtt, nem néztük a kertünkből a csillagos eget, ahol kibeszéltük volna a fiúkat vagy a lányokat. Nikky csak akkor vett észre, ha segítségre volt szüksége; ha falaznom kellett neki a szüleink előtt, és ha ki kellett húzni a seggét a bajból. Ez is azon alkalmak egyike volt, amikor azért tekintett a húgának, mert segítettem rajta.

Nikky három évvel idősebb nálam, hamarosan betölti a tizennyolcat, én a tizenötöt, de távolról is meglátszott a különbség kettőnk között. Ő nagyon szerette mutogatni kivirágzó testét, míg én bő pólókban, kantáros farmerekben járkáltam. Nem sminkeltem, nem festettem a körmöm és szamaritánusnak hívott a négy fal között, mert olyan önzetlen a szívem.

– És ő? – bökött felém Chase. Hangja kiszakított a nővérem árnyékából.

– Ő az én cuki kishúgom, Grace.

Nikky közelebb lépett, átkarolta a vállamat és eljátszotta a menő csajt, de a magabiztos hangja mögött a teste úgy reszketett, mint a nyárfalevél. A különös az az volt, hogy vele ellentétben én egyáltalán nem reszkettem.

– Grace – ismételte Chase. A gyomrom dió nagyságúra zsugorodott a hangjától. Chase Baker még csak húszéves volt, de a hangszálait valamelyik nagyhatalmú görög istentől örökölhette. Parancsoló volt, tekintélyt követelt és sötéten búgott. Semmi hízelgő gesztus nem volt benne, mégis azt éreztem, hogy a nevem sokáig a fejünk felett lebegett egy láthatatlan szövegbuborékban. A szívem hatalmasat dobbant, bizsergés futott át a gerincemen és libabőrös lettem, amikor hirtelen, hangtalanul felpattant a székből és felém nyújtott egy piros Marlborós dobozt. Néhány másodpercig figyeltem férfias kézfejét, hosszú, napbarnított ujjait, aztán az üres, érzelemmentes tekintetébe zuhantam. A sötét veszedelem, a fortyogó örvény könyörtelenül, kérdés nélkül magába szippantott.

Nikky az oldalamba könyökölt, hogy reakciót csikarjon ki belőlem, de olyan érzés volt a csontos könyöke a bordáim között, mint egy szúnyogcsípés. Rápillantottam, és a szemében az az üzenet lobogott: Nehogy elcseszd nekem!

Visszafordultam Chase felé, és enyhén megráztam a fejem. Közben szüntelenül és naivan az ő vonásait simogattam a tekintetemmel. A kisbusz hátsó ajtajai nem voltak becsukva, a becsapó langyos szellő a hosszú, szőkésbarna hajamba kapott és eltakarta az arcomat. Hálás voltam érte, mert biztos az összes érzelem hula táncot járt rajta.

Nikkyt meg sem kínálta, azonban ő arcátlanul kiszolgálta magát és kurvásan rebegtette dús pilláit, de úgy látszott, hogy ez a viselkedésforma nem hatott Chase-re. A többi srác ezt felkérésnek gondolta volna. Nyílt üzenetnek egy szopásra vagy egy baszásra, de Chase Bakernek inkább szánalom és megvetés váltakozott az arcán, és mintha keskeny ajkait egy gúnyos, undortól csöpögő mosoly görbítette volna felfelé. Ahogy teltek a néma percek, rám nehezedett a nővérem kéretlen, sötét árnyéka. Utáltam, amikor ezt csinálta.

Ledobtam magamról a karját, és hátat fordítottam nekik.

– Kint megvárlak – mondtam hadarva, és leugrottam a kocsiról. Leültem egy öreg padra, amit részben megevett az idő, és mosolyogva fürkésztem a belevésett szíveket, monogramokat – köztük a szüleimét is. Kettéválasztottam a hajamat, és amíg elmélyülve pásztáztam az újabb és újabb alkotásokat, két fonatot készítettem belőle. Nikky szerint tiszta gáz voltam, és úgy még véletlenül sem mehettem a közelébe, mert leégettem…

– Hamarosan tizenöt leszel, de így úgy nézel ki, mintha csak tíz lennél.

Elővettem a körzőmet, és megerősítettem a szüleim művét.

Bizsergés futkosott a tarkómon, olyan érzések árasztottak el, mintha valaki figyelne, de amint felkaptam a fejem és körbenéztem, csak a diákok egy részét és Mr. Millert láttam a futópályán, aki csellengők után kutakodott.

Összerezzentem, amikor egy száraz gally darabokra roppant a hátam mögött.

– Már ideje volt! – fújtattam dühösen. A körzőt a táskámba dobtam, amit aztán a vállamra kaptam, és könnyedén átvetettem a lábamat a padon. Azonban a dühöm vörös fellege egy szempillantás alatt szertefoszlott, mert nem Nikky állt ott, hanem Chase.

Meglepetten pislogtam párat, és a nyakamat nyújtogatva kerestem a nővéremet.

– Elment – búgta Chase azon a sötét hangján, amibe beleborzongott a belsőm és megrándult az ajkam.

Komolyan, Nikky? Képes voltál itt hagyni vele?

– Jellemző – motyogtam az orrom alatt, vagyis inkább morogtam, mert ezt kamatostul vissza fogja kapni.

Félénk nyuszi – forrongtam.

Chase a fának támaszkodott, rágyújtott, majd felém fújta a füstöt, amitől majdnem köhögőgörcsöt kaptam. A kezemmel kalimpáltam arrébb a szürke mérget. Ahogy a tekintetével szüntelenül fürkészett és méregetett, eszembe jutott a két nevetséges hajfonatom, amelyek a cicim alá ereszkedtek. Valóban úgy nézhettem ki, mint egy tízéves, de nem érdekelt, mert nem akartam tetszeni Chase Bakernek, csak olyan messziről elkerülni őt, mint a bárányhimlő undok, viszkető kiütését. De mindezek ellenére percekig ott álltunk egymással szemben csendben, és egymás szemébe bámultunk. Képzeletben már rég messze jártam tőle, de a lábam nem engedelmeskedett. Ledermedtem.

– Grace!

A nevemet meghallva kiszakadtam abból a burokból, ami körülvett minket és az iskola felé fordultam, ahol Daisy, a barátnőm veszettül kalimpált a kezével. Chase-t nem láthatta a vastag tölgyfa törzse miatt.

Mosolyogva visszaintettem, és arra gondoltam, gorombaság lenne részemről, ha nem köszönök el. Nem akartam kedves lenni, de mégiscsak mi kerestük fel… Bár azt sem tudtam, hogyan búcsúzhatnék el. Szia, csá, hali, viszlát a soha nem látásig? Azonban mire visszafordultam a fa felé, Chase-nek nyoma veszett. Olyan hangtalanul tudott közlekedni, mint egy kísértet, vagy akár egy csúcsragadozó. Ettől a gondolattól kirázott a hideg.

Sóhaj és megkönnyebbülés szakadt ki belőlem, merev izmaim ellazultak, a vállaim kissé megrogytak, a lábaim végre engedelmesen mozogtak. Elindultam Daisyhez. Félúton visszafordultam, egy futó pillantást vetettem a parkra, de ő eltűnt.

Azonban később Chase visszatért, és egy percre sem vette le rólam a szemét. A testembe és az emlékezetembe égett. Az a sötét, titokzatos szempár kísértett, követett, és nem sok kellett ahhoz, hogy az őrületbe kergessen.

Az utolsó hetek nehezen teltek, a tébolyult diákokban már égett a nyári szünidő gondolata és annak minden kiaknázatlan lehetősége. Elfáradtunk. Mind a tanárok, mind a diákok. Az órák közti szünetekben az iskola ovális udvara hangosan zengett, a tanórákon zizegtünk, a figyelmünk lankadt, értelmetlen pletykák kaptak szárnyra az igazgatóról és Milly Stepsford anyukájáról, miközben engem folyton a ribi nővérem árnyéka kísértett. Mindenki szerint kicsi Grace voltam, aki a nővére sötét árnyékában lépkedett, de én inkább csak a szégyen keserű ízét éreztem a számban, akárhányszor az osztálytársaim elmondták, hogy Nikky mit csinált a focipálya melletti lelátó alatt.

Az utóbbi időkben Mr. Miller sok időt töltött velünk az udvaron. Beszélgetéseket kezdeményezett, holott a hátunk közepére sem kívántuk őt és a bölcseleteit.

Naná, hogy Daisy az utolsó hetekben kapott egy bélrendszeri fertőzést, ami miatt képtelen elhagyni a házat, vagyis, az ő szavaival élve, a mosdót.

Azt is mondta:

– Úgy fáj a fenekem, hogy visítva húznám a földön, mint a kutyák, hátha az enyhíti a viszketést.

– Fúúúj – kontráztam, és hangos nevetésben törtem ki.

Céltalanul köröztem az élénkzöld pázsiton: Nikky bandáját messziről elkerültem, a fiúk akkor még nem szerepeltek az étlapomon és a többi lánnyal nem voltunk egy hullámhosszon.

Mr. Miller a mélybarna vászonnadrágja zsebébe süllyesztette a kezeit, tekintetével szüntelenül a magukból kikelt diákokat pásztázta, majd amikor észrevett engem egyedül, elindult felém. A gyomrom görcsbe rándult, mert egyáltalán nem volt kedvem a negyvenéves tanárommal a nyári szünetre tervezett programjaimról, a tanulásról vagy bármi másról beszélgetni. Nem voltunk egy súlycsoport, és az érdeklődési körünk sem egyezett.

Idegességemben a lehetőségek után kutakodtam az elmémben és arra gondoltam, hányingert színlelve elfutok, azonban amikor erre készültem, valaki hátulról a ruhámba markolt, hátrébb rántott és még sikítani sem volt időm a meglepettségtől, ugyanis a gerincem egy fa érdes, rücskös törzsének csapódott. A testem és az arcom összerándult a fájdalomtól. Kipislogtam a szemembe tűző napfényt és ijedelmet. Egy hatalmas test tornyosodott fölém. Chase Baker.

A levegő a tüdőmben rekedt a gerincemet ért erős ütéstől és Chase közelségétől. A légcsövem, az orrlyukaim és a tüdőm együttesen égtek, az agyam oxigént követelt.

Amint mélyen beszívtam a köztünk fodrozódó forró levegőt, a térdeim cseppfolyóssá olvadtak. Elképesztően finom, férfias, kissé fűszeres illata volt. És a teste… hatalmasat nyeltem, miközben kidolgozott mellkasát figyeltem, ami egyenletesen emelkedett és süllyedt. Széles vállainak köszönhetően könnyedén csapdába tudta ejteni az én vékony, két fejjel kisebb alkatomat.

Az agyam zümmögött és zizegett, mintha egy seregnyi méh dolgozott volna benne. Ha volt is egy értelmes gondolatom, az a torkomra forrt a tekintetétől, ami mélyen az enyémbe zuhant. Volt benne valami megfoghatatlan, elcseszett szépség, ami a lányok bugyijába hatolt még azelőtt, hogy a keze odaért volna.

Pillantása az ajkaimra siklott, a hüvelykujja gyengéden végigszántott felforrósodott arcomon. Aztán lehajolt és megcsókolt.

Egy pillanatra megmerevedtem, majd a szemhéjaim elnehezültek, végül elnyelt a sötétség. Lehunytam a szemem, és élveztem puha ajkai cirógatását az ajkaimon.

Nem csókoltam vissza, és ismét elfelejtettem levegőt venni, ugyanis szégyen ide vagy oda, én még nem csókolóztam soha. Fogalmam sem volt, mit kellett volna tennem, de talán a belénk kódolt ösztön válaszolt, amikor az agyam lezsibbadt és a világ megszűnt körülöttem. Az ajkaim kissé elváltak egymástól, és befogadva az övére simultak. A nyelve apránként furakodott át a számba. Lassan és érzékien mozgott, lágyan simult hozzá az enyémhez. Keserű cigarettaszaga volt, némi édes ízzel keveredve. A nyelvemen felrobbantak az ízek. A testem zsibogott, az agyam zizegett, és nem értettem, miért nem pofoztam fel vagy löktem el magamtól. Egyszerűen hagytam, hogy Chase Baker rosszfiús kisugárzása engem is a bűvkörébe vonjon, és az a csók… Mivel nem volt viszonyítási alapom, első csóknak tökéletes volt. Szenzációs! A hajszálaim is bizseregtek, mert az a csók más volt. Nem olyan, mint amit eddig láttam a nővéremnél vagy a vele egyidős diákoknál a parkban, a folyosókon vagy a város bármely pontján. A teste nem kereste az én testemet, a nyelve nem akart megfojtani, a nyálunk a szánkban maradt. Nem akart felfalni. Természetesen és lazán viselkedett. Pontosan olyan volt, mint amit az öltözéke mesélt róla. Laza és stílusos a kopott farmerben, az egyszerű, egyszínű pólóiban, fekete tornacsukájában.

Mr. Miller megköszörülte a torkát, mire nekem kipattant a szemem. Chase a csók közben szüntelenül engem fürkészhetett, és nem lépett hátrébb a felszólításra sem. Jobb kezében gyengéden tartotta az arcomat, míg a másik kezét hanyagul a fa vastag törzsének támasztotta a fejem felett. Az ajkai lassan elváltak az enyémtől és elpirultam szégyenemben, mert ott lent, a lábaim között folyékony és bizsergető melegséget éreztem.

Chase rám mosolygott.

Az ajkai csodálatos ívben felfelé görbültek, és az arcának rideg vonásait sokkal sármosabbá varázsolta az a mosoly, ami egyszerre volt gyönyörű és kegyetlen. Sötétbarna hajtincse a homlokára hullott.

Remegtem az érintése alatt, mert a tenyere időközben az oldalamra siklott. Ujjai mélyen a csípőcsontomba mélyedtek. Felszisszentem az enyhe fájdalomtól és megnyaltam a csóktól megduzzadt, kipirosodott alsó ajkamat. A hüvelykujjával letörölte nyálunk egyvelegét, majd a szájába helyezte. Céklavörös lettem, és a forró júniusi szellő szikrázott a bőrömön.

– Mr. Baker, lépjen hátrébb Miss McCartytól! Ön már nem az iskolánk tanulója, nem tartózkodhat a diákok közelében. Távozzon, mielőtt hívom a rendőrséget!

Chase tovább mosolygott, és semmit sem reagált az imént elhangzott szavakra.

– Miért? – suttogtam, és kizártam Mr. Miller jelenlétét az elmémből. Nem érdekelt, ha ráhívja Chase-re a zsarukat, mert megérdemelt volna néhány kellemes éjszakát a börtönben. Azonban azért tartottam magam mellett, mert választ akartam kapni az abszurd viselkedésére, hiszen csak egyszer találkoztunk. Nem láttam az értelmét annak a csóknak. A vonzódás szóba sem jöhetett. Tizennégy éves fruskának minősültem egy olyan srác szemében, mint Chase Baker.

Chase a fülemhez hajolt, a testem fellángolt. A szívem vadul dübörgött, kereste a kiutat a testemből.

– Mert ő a kislányokat szereti. Vigyázz magadra, kicsi Grace – súgta olyan halkan, mintha csak egy néma álom lenne a hangja. Összeráncoltam a szemöldököm, és a vádja ellenszenves érzelmeket váltott ki belőlem. Tudtam, hogy Mr. Miller a diákok agyára ment a közvetlenségével, de azzal megvádolni egy tanárt, hogy pedofil… Felháborító! Főként azért, mert nincs bizonyíték, nincs vádalap. Chase egy idióta. Elszívhatta az agyának egy bizonyos részét.

Amikor becsengettek, lázasan kibújtam teste fogságából és magamhoz öleltem a tankönyveimet. Mr. Miller szúrós pillantást vetett rá, majd együtt indultunk vissza az épületbe.

Éppen vele lesz órám. Szívás! – gondoltam magamban, és a szám belsejébe haraptam.

Szapora léptekkel vágtunk át a zöld pázsiton, és nagyon nagy önuralmat kellett gyakorolnom magamra, hogy ne nézzek hátra. Azonban félúton megmerevedtem, mert egy pillanatig azt éreztem, hogy Mr. Miller a lapockáim közé helyezte a tenyerét.

Csak össze vagy zavarodva – nyugtattam magam. – Chase egy füves idióta! Nem hihetsz neki, és jobb, ha ezentúl elkerülöd.

Egész órán zavarban éreztem magam, mert Mr. Miller egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

Sosem vártam még annyira, hogy kicsengessenek, mint akkor. Én voltam az első, aki összepakolta a holmiját, és amint meghallottam a csengő berregő hangját, kirobbantam a padból. De Mr. Miller elém állva elvágta a menekülésem útját és megvárta, hogy a többi diák elvesszen a folyosók nyüzsgő labirintusába.

Komótosan az ajtóhoz sétált, és becsukta. A kinti lárma lassan elhalt. A szívem hatalmasat dobbant, a torkom kiszáradt, de kihoztam magamból a legjobbat. Nem mutattam ki, hogy mennyire be voltam tojva.

Chase sötéten búgó hangja felerősödött az elmémben. Alig jutott el a tudatomig Mr. Miller kérése, hogy foglaljak helyet. Enyhén megráztam a fejem, a táskámba mélyesztettem a körmeimet és görcsösen szorítottam a mellkasomhoz, védőpajzsnak képzelve.

Mr. Miller félig felült az asztalra tőlem két lépésnyire, és összedörzsölte a tenyerét. Intenzív arcszeszének illata összekeveredett a levegőben szálló száraz krétaporral. Egyvelegük csípte a szemem és kaparta a torkom.

– Miss McCarty – kezdte. A hangja mély volt és bíráskodó. Fölényesen megemelte az állát és úgy nézett le rám, mint egy buta kisgyerekre, akit meg kell büntetnie. Felsőbbrendűnek képzelhette magát, mert a hatalom az ő kezében volt. – Tudja, miért tartottam itt?

– Nem, Mr. Miller – feleltem papírvékony hangon.

– Mr. Baker miatt. Az a fiú nem a legélesebb kés a fiókban. Remélem, érti, mire gondolok.

Lélegzet-visszafojtva bólintottam.

– Maga fiatal és csinos. Nem kellene olyan zűrös srácokkal barátkoznia, mint Chase.

Ismét bólintottam.

– Persze, ha maga az idősebb, tapasztaltabb férfiakhoz vonzódik… – Kíváncsian végigvezette rajtam a tekintetét. Magabiztosan közelebb lépett, én félénken hátrébb. Ragadozómosolyt villantott felém, amitől fájdalmasan összeszorult a torkom és Chase hangja már nem suttogott, hanem ordított.

– Nem, uram! – jelentettem ki, és kissé megemeltem a hangom, hogy ne érződjön ki belőle a fojtogató félelem.

Mr. Miller mosolyogva visszalépett, és a csípőjét hanyagul az íróasztalnak döntötte. Karjait összefonta a mellkasa előtt, és ismét magára öltötte a felsőbbrendű arcát.

– Zaklatta önt? – kérdezte. – Szeretné, ha felhívnám a szüleit?

– A szüleimet? – Tágra nyílt a szemem, mire ő kurta bólintással felelt. – Nem kell felhívnia a szüleimet, az csak egy csók volt – mentegetőztem. – Nevetséges ilyen információval zaklatni őket – folytattam, mert még sosem voltam úgy felpaprikázva.

– Minden helytelen dolgot jelentenem kell a gondviselőknek, Miss McCarty.

– Az összes szülőnek jelentést tesz, amikor látja a gyerekeiket csókolózni? – kérdeztem kissé dühösen.

– Nyugodjon meg, kishölgy, különben büntetést szabok ki magára.

A harag óriási buborékra duzzadt bennem, de lenyeltem az összes szót, ami a nyelvemen gyülekezett. Az istenért sem akartam az utolsó napokat büntetéssel tölteni az ő felügyelete alatt.

– Elnézést a tiszteletlen beszédért, Mr. Miller. Ha megengedi – biccentettem a csukott ajtó felé.

– Menjen – adta meg az engedélyt a távozásra. Az ujjaim már a kilincset markolták, amikor a nevemen szólított.

– Grace.

Sosem szólította a diákokat a keresztnevükön. Háttal neki ledermedtem.

– Vigyázzon magára!

Bólintottam, és kirobbantam az ajtón.

Tilos volt az épületben futni, de abban a pillanatban nem törődtem vele: végigsprinteltem a folyosón.

A szabad levegőre érve fellélegeztem. A tüdőm és a combom égett, a szívem vad ritmusban dobogott. Zaklatott voltam, könnyek csípték a szemem, mert lehetségesnek tartottam, hogy Chase-nek igaza volt Mr. Millert illetően. Hányinger kúszott fel a nyelőcsövemen, a keserű íz azonnal megtöltötte a számat.

Remegett a kezem. A biciklizárba nehezen vezettem bele az apró kulcsot. Kétszer is kiesett a tenyeremből, amitől még idegesebb lettem. Minél előbb el akartam tűnni a suli közeléből. Haza akartam menni, lezuhanyozni és fogat mosni, hogy eltüntessem az ocsmány pillantásokat a bőrömről és Chase Baker ízét a nyelvemről.

Másnap reggel próbáltam betegségre hivatkozva otthon maradni, de a szüleim sosem vették be a kamu rosszulléteket, és a lógás sem volt megengedett.

– Már csak pár nap, kincsem – puszilt anya a hajamba, de a gyomrom görcsbe rándult. El akartam neki mondani, mit hallottam és tapasztaltam a tanárommal kapcsolatban, de féltem, hogy azt is egy újabb hazugságnak könyvelné el, mint az émelygő gyomromat. Azonban az valóban émelygett.

– Anya – szólaltam meg végül.

– Hm? – Rám pillantott, és sietősen a kávéjába kortyolt.

– Hallottam valamit a matektanáromról, és nem tudom, hogy hihetek-e a pletykáknak… – Gyengéden az ajkamba haraptam.

– Mr. Miller? – Anya szigorúan felvonta a szemöldökét.

– Igen – pislogtam meglepetten.

– Évek óta hangoztatják, hogy ő… khm… – Erősen megköszörülte a torkát. – De nem szól ellene semmi.

– Én is így gondolom, csak…

– Hozzád ért?

Anya lecsapta a bögrét az asztalra, a mokka színű folyadék a fehér bútorra fröccsent. Elém lépve megragadta mindkét vállam.

– Mondd el, ha így volt, Grace!

Sosem láttam még anyát annyira aggodalmasnak. A szeme körüli ráncok kiéleződtek, és az idegesség azonnal dobott a korára néhány évet.

– Nem történt semmi komoly – vontam vállat –, csak pletykát hallottam.

Kifújta a levegőt, vállai megrogytak.

– Ha bármi történne, kérlek, mondd el nekünk. Sosem hibáztatnánk érte.

A mellkasára hajtotta a fejemet és belepuszilt a hajamba. Mosolyogva karoltam át vékony derekát, és mélyen magamba szívtam virágos illatát.

– Szeretlek, anya.

– Én is, kincsem, de most irány az iskola, mert – pillantott a karórájára – a végén még én is elkésem. A hivatal előtt már kora reggel óriási sorok tekeregnek. Biztosan agyhalott leszek, mire hazaérek. Zombi… ööööö.

Anya természetellenes, élőhalott-pózt vett fel és eljátszotta, hogy ő egy igazi zombi, aki meg akarja enni az agyamat.

– Anya… – ingattam mosolyogva a fejem.

– Miért kell ilyen gáznak lenned? – kérdezte Nikky gúnyosan. Jelenlététől azonnal komor lett a hangulat.

Anya felegyenesedett, lesimította fehér blúzát és lejjebb húzta fekete ceruzaszoknyáját.

– Végre te is felkeltél. – Meleg szeretettel köszöntötte a nővéremet, aki néha nem érdemelte meg ezt a kedvességet. Odalépett Nikkyhez és egy köszöntő, egyben búcsúpuszit akart adni a fejére, de ő dacosan elrántotta.

– Nem vagyok már kisgyerek! – mordult anyára.

Lehuppant a székre és hozzáfogott a reggelijéhez, amit anya készített neki.

Nem vagy már az, mi? – gondoltam magamban, és a szememet forgattam.

Anya kihasználta az alkalmat és egy gyors puszit nyomott az arcára. Vörös rúzsa nyomott hagyott Nikky sápadt bőrén.

– Anya! – mordult fel újra, és vörösre dörzsölte a bőrét.

– Most te jössz – mutatott felém, és rám vetette magát. Összevissza puszilgatott és csiklandozott. Hangosan kacagtam és menekülni próbáltam, de ez mind csak a játék része volt. Anyának nagyon hiányzott Nikky. Vissza akarta kapni az ő szőke kislányát. Nehezen viselte a gyerekei felcseperedését. Jamie-t is megsiratta. Állandóan arról áradozott, hogy milyen édes kisfiú volt.

– Na jó, most már tényleg indulok, mert el fogok késni. Vigyázzatok magatokra, lányok, és hagyjátok Jamie-t délután aludni. Megviseli az éjszakás műszak.

A nyitott ajtóban visszafordult, és csókot dobott nekünk.

Amíg ő sietős léptekkel a kocsihoz tartott, én az ablakhoz sétáltam és elhúztam a csipkés függönyt. Figyeltem, ahogy beszáll a galambkék színű Chevrolet Delray autónkba, legurul a felhajtóról és mielőtt elindult volna a munkába, eszeveszetten dudálni kezdett és kiintegetett a lehúzott ablakon.

– Tiszta gáz – fröcsögte Nikky, és meggyújtott egy cigit, majd az öngyújtót hanyagul az asztalra dobta.

– Ne beszélj így róla, a szaros seggedet mosta, amikor az ujjadat még csak az orrodba nyomtad – mosolyogtam gúnyosan, és dühösen kikaptam a cigit a szájából, majd beledobtam a müzlijébe. A tej sisteregve oltotta el a parazsat. – Azt mondták, mivel nem tudnak megállítani, cigizhetsz, de csak odakint. Ők nem dohányoznak. Tiszteletben tarthatnád a kérésüket.

– Azta! – Hátradőlt a székben, míg én leemeltem a polcról egy poharat és hideg csapvizet engedtem bele.

– Nem tudom, miért vagy így meglepve… nem veszed észre, hogy mindenki unja már ezt a kiállhatatlan picsa viselkedésedet? A szüleink egyformán szeretnek minket, csak te képtelen vagy befogadni őket, mert azt hiszed, hogy a szülőket szeretni ciki. Szánalmas vagy.

Miután megittam a vizet, ellöktem a csípőmet a pulttól.

– Az iskolában találkozunk. Ma ne késs el! – figyelmeztettem.

– Nem vagy az anyám! – kiáltotta utánam.

Visszafordultam.

– Az a szerencséd. Anya helyében én már rég felpofoztalak volna, és nem kuncsorognék a szeretetedért. Miért gyűlölöd őket?

Nikky szexisen oldalra dobálva a csípőjét felém sétált.

– Néhány év múlva te is ezt fogod érezni, Grace. Lehet, hogy most még anyuci és apuci ártatlan kislánya vagy, de kíváncsi vagyok, milyen leszel három év múlva. Akkor emlékezz a szavaidra – mosolygott gúnyosan, és úgy sétált el mellettem, hogy meglökött a vállával.

Ribanc – gondoltam magamban, de azonnal rá is haraptam a nyelvemre. Vettem egy hosszú, mély lélegzetet, és felrobogtam az emeletre a táskámért.

Az utolsó tanítási napon Billy Ray randira hívott.

Majdnem átestem a biciklitárolón, miközben a barátai a közelben leselkedtek, és hangosan fütyülték ki a számomra kellemetlen jelenetet.

A levegőben hadonásztam, hogy megtartsam az egyensúlyomat, és azt hittem, a hallásommal is baj van.

– Randi? – kérdeztem vissza meglepetten, mire Billy kisfiús bájjal bólintott.

Percekig szótlanul álltunk egymással szemben. Szédültem a kifogások és a lehetőségek végtelen örvényében. A helyzet kezdett kellemetlenné válni. Billy a tarkóját vakargatta és kínos grimaszokat vágott, mert a haverjai olyan sértő hangüzeneteket küldtek felénk, amelyek megszégyenítették őt.

Nem azért mondtam igent, hogy kihúzzam a csávából, vagy azért, mert az évfolyamunk leghelyesebb sráca volt, akiről még egyetlen megszégyenítő pletyka sem terjengett, hanem azért, mert úgy gondoltam: egy randiba még senki sem halt bele. Tehát én sem fogok.

– Igen – vágtam rá kicsit robotosan, kicsit nyersen.

Billy megkönnyebbülten felsóhajtott, és a szívére tette a kezét.

– Megmentettél – nyögte, és elém szökellve puszit nyomott az arcomra, mint az oviban.

Megnevettetett.

Úgy, ahogy apa nevetteti meg anyát. Eszembe jutott a padba vésett szívük, a gimis évek óta tartó szerelmük. Korai volt, és talán túl szirupos is, de a gondolataim felültek az égbolton lebegő, pamacsos fehér felhőre és átúsztak a végtelen kékségen. Nevetséges képek kergetőztek a fejemben a jövőmet illetően, azonban anya azt mondta: Ábrándozni minden lány szokott. A lányoknak az a dolguk.

Billy visszasétált a bandájához, jókedvűen a levegőbe szökkent. Én még mindig a bicajom mellett álltam mosolyogva, és alig vártam, hogy elpletykáljam a hírt Daisynek. Természetesen csak telefonon. Nem hiányzott egy betegség.

A park felé fordulva lefagyott a mosoly az arcomról. Chase Baker megunhatatlanul annak a vastag törzsnek támaszkodva cigizett. Kopott, világoskék farmert viselt fekete, rövid ujjú pólóval, a tornacipők fűzői hanyagul a földre lapultak. Sötétbarna, zilált haját a szél csókolgatta és a szemébe hajtotta.

Nem tudtam miért, de felerősödött a szívverésem, az agyam kitörölte az ábrándot és arcon csapott a valósággal. Annál a fánál csókolt meg.

Kerüld őt el! – adtam ki magamnak a kőkemény utasítást, és arra gondoltam, milyen jó lenne, ha Mr. Millert is olyan egyszerűen el tudtam volna kerülni, mint Chase Bakert. Azonban egy percig sem aggódtam, mert azonnal riasztanám a szüleimet, ha Mr. Miller még egyszer kettesben akarna maradni velem, vagy ha valami gyanúsat szimatolnék a közelében.

Amíg Chase bosszantó alakját lestem, utáltam azzal a gondolattal együtt élni, hogy az adósa lettem, amiért megmentett és figyelmeztetett. Meg kellett neki köszönnöm az arcátlan viselkedését, amivel megkímélt egy kellemetlen beszélgetéstől, és az isten tudja, mitől… Ez az elintézetlen ügy sokkal idegesítőbb volt, mint maga a tudat, hogy létezett.

Míg a terem felé sétáltam, elhatároztam, hogy órák után felkeresem, aztán örökre elfelejtem.

Az összes bátorságomra szükségem volt, hogy bemerészkedjek az oroszlán barlangjába, és vigyáznom kellett, hogy még véletlenül se húzzam meg a bajszát.

A park széléhez érve megtorpantam a Volkswagen Type 2 olívazöld, rozsdás ajtajánál, amint megpillantottam a nővérem szőke, Kleopátra stílusú frizuráját. A háta kellemetlenül meggörnyedt, hogy ne üsse be a fejét a kisbusz tetejébe.

– Mit keresel itt, Grace? – fordult felém Nikky, és az arcomba fújta a cigifüstöt. Vörösre lakkozott körmét csábítóan végighúzta csupasz combján, aztán Chase ölébe huppant. Incselkedve fésülte sötét haját.

Elfordítottam a tekintetem. Kínos volt ott állni és azt hallgatni, hogy a nővérem nyíltan átment kurvába egy díler miatt.

Felfordult a gyomrom Nikky gusztustalan viselkedésétől, mert sokkal többet ért azoknál az alakoknál, akikkel folyton együtt lógott. Szép és okos lány volt. Sajnáltam, amiért azt érezte, ehhez kell folyamodnia, hogy észrevegyék őt az emberek.

Hangos sóhaj tört ki belőlem, és a szememet forgattam. Nem féltékenység, inkább undor marta a gyomromat.

Karba fontam a kezem és arra készültem, hogy se szó, se beszéd otthagyom őket, amikor halk puffanásra figyeltem fel. A nővérem természetellenes pozícióban feküdt az autó alján.

Chase arcára sötétség borult. Tekintete ijesztően ragyogott, és az ajkai vicsorogva nyíltak szét.

– Szopásért nincs anyag – ugatta és morogta felváltva.

Nikky felállt, leporolta a ruháját és sipákolva küldte el a picsába, aztán a melltartójából előhúzta a pénzt és vigyorogva az ölébe hajította.

– Baszd meg! – csücsörített kihívóan. Amikor megkapta az ezüstös fóliába csomagolt árut, csókot dobott Chase-nek és kiugrott a kisbuszból.

– Gyere, Grace. – Felkaromba mélyesztette csontos, hosszú ujjait, és erőtlenül taszított rajtam egyet. – Ne maradj ennek a seggfejnek a közelében.

– Oké, oké, megyek – zúgolódtam, és dühösen lesöpörtem a kezét. Nikky feldúlva elindult, és nem is érdekelte, hogy nem követtem.

A vállamon megigazítottam a táskám vékony pántját, a fülem mögé tereltem egy szélfútta tincset és úgy döntöttem, mégsem köszönöm meg Chase-nek a „kedvességet”. Nikky után lódultam, de Chase kiugrott a furgonból és rám vetette magát. Erőszakosan megragadta vékony csuklómat. Meleg, erős tenyere intőn rászorított. Melegség futott fel a karomon, és libabőr.

– Ne lógj azokkal az emberekkel, Grace! Te sokkal többet érsz, mint az a lotyó – bökött a testvérem távolodó alakja felé.

– A nővéremről beszélsz! – sziszegtem mérgesen. Az ajkaimat erősen összezártam, és éreztem, hogy az orrlyukaim kitágulnak a forró haragtól.

Chase közelebb hajolt. Szemtelenül közel. Arcán nem táncolt érzelem, ajkai mégis mosolyra húzódtak. Pimasz, ijesztő mosolyra.

A szívem a bordáimnak feszült. Félelem keveredett a bátorsággal, ami nagyon rossz párosításnak ígérkezett.

Kitéptem a kezem a kezéből, egy percig farkasszemet néztünk, majd Nikky után indulva faképnél hagytam.

Nem azért nem lógtam a nővéremmel, mert ő arra utasított, csak egyszerűen nem illettem be közéjük. Nikky bandája zűrös volt. Cigiztek, ittak, füvet szívtak. Ők voltak a szülők megtestesült rémálma. Én és a bátyám kevés vizet zavartunk otthon. Jamie a Playstation megszállottja volt. Csendes és magának való. Ebben hasonlítottunk. Én a legtöbb időmet a szobámban töltöttem, a naplómat írtam, és rajzokat készítettem egy-egy iromány mellé. Besegítettem a házimunkába, hogy több időt tölthessek a szüleimmel, miután hazaértek a munkából. Mindketten túlórát vállaltak, hogy fenntarthassuk a szép házunkat, és azért, hogy kielégítsék a gyerekeik kimeríthetetlen igényeit. És a jobb napjaimon falaztam a nővéremnek, amikor kiszökött éjjelente.

Szörnyen unalmas voltam, és egyszerű. Nem is értettem, hogy Billy miért éppen engem hívott randira. Daisy sokkal inkább passzolt hozzá a rövidre vágott, egyenes frizurájával és frufrujával. Azonban, ha már úgy alakult, kitettem magamért. Megpróbáltam nem a végletekig egyszerűnek és szürkének látszani.

Ez volt az elképzelésem, azonban a valóság csúnyán szájba vágott, mert nem tudtam önmagamat meghazudtolni és megmásítani. A randi elején érdeklődtem a fociról, aztán bevallottam, hogy én gyűlölöm a sportokat, a foci pedig kiemelkedően az első helyet taposta.

Szerencsére Billy nem vette sértésnek, inkább jóízűen felnevetett és azt mondta:

– Én sem szeretem a Green Dayt, de a kedvedért meghallgatnám.

Ezúttal én is mosolyogtam.

Billy bátorságot merített, és megfogta a kezem. A moziig tartó sétaút meghitt andalgással telt. Mindketten úgy éreztük, hogy azonnal meg kell osztanunk magunkról mindent, és várni, hogy mit reagál rá a másik. Beszélgettünk a terveinkről, a tanulmányokról és a jövőnkről. Tetszett, hogy voltak álmai, céljai, ambíciói, és egy összetett kép az életéről. Nem gondoltam volna, hogy a fiúk is álmodoznak.

Bugyutának tűnhettem, de elhittem mindazt, amit mondott. Őszinte embernek éreztem, és a hazugság hamar utolérte volna, mert Daisy egy igazi pletykafészek. Olyan jól informált, hogy szerintem titokban aktái voltak a diákokról.

A nyár gyorsan telt. A szünidő felénél jártunk, és azokat az estéket szerettem a legjobban, amikor anyával és apával pokrócba csomagoltuk magunkat és a kert végében található hintában ücsörögve néztük a csillagokat, beszélgettünk, vagy csendben hallgattuk a tücskök ciripelését, miközben a forrócsokinkat kortyolgattuk.

Tartalmas időt töltöttem Daisyvel; néha náluk aludtunk, néha nálunk.

Amikor nálunk voltunk, állandóan be akart jutni Nikky szobájába. Bálványozta a nővérem cuccait, és fel akarta próbálni a ruháit, de a vállába kapaszkodva megállítottam és az ajtóra kitűzött táblára mutattam: BELÉPNI TILOS!

– Csak egy icipicikét – könyörgött. – Sosem tudná meg – meresztette rám hatalmas, világosbarna őzikeszemeit, de akkor is nemet intettem a fejemmel. Nem akartam, hogy a nővérem összetűzésbe kerüljön a legjobb barátnőmmel, mert bármennyire is fájó lett volna a választás… Nikky oldalára kellett volna állnom.

Én sem örülnék, ha a holmim között turkálnának és felpróbálnák a ruháimat.

Néhány percig hagytam, hogy Daisy a nyálát csorgatva gyönyörködjön a látványban, majd becsuktam az orra előtt az ajtót.

Jamie szobájába beengedtem magunkat, mert tudtam, hogy a bátyám egy mukkot sem szólt azért, hogy használatba vettük a Playstationt.

Daisynek tetszett Jamie, ezért néha hagytam őket együtt játszani, bár nem értettem, mit evett annyira a bátyámon azon kívül, hogy jól nézett ki. Jamie magas volt, vékony testalkatú, mint egy futó. Olyan szőkésbarna hajszíne, és olyan világoskék szeme volt, mint nekem, de még nálam is szürkébb. Ő sem járt bulizni, nem voltak haverjai, az élete lekorlátozódott a szobájára és a videójátékaira. Huszonkét éves volt, de a viselkedése miatt elment tizenkettőnek.

Amikor meguntuk a benti légkört, felvettük a fürdőruhánkat és kifeküdtünk a kertbe egy plédre napozni. A tizenötödik születésnapomra kapott új diszkmanen Green Dayt hallgattunk, és medence hiányában a locsolóberendezésnél hűsítettük magunkat.

– Olyan szerencsés vagy – duzzogott Daisy. – És egy kicsit féltékeny vagyok rád – somolygott.

– Miért?

– Billy miatt.

– Azt hittem, Jamie tetszik – incselkedtem vele.

Beleültünk a hintába.

– Igen, de a szüleink nem díjaznák a kapcsolatot a korkülönbség miatt. Billy Ray nagyon helyes srác, és még csak tizenöt éves. Gondoltál már arra, mi lesz vele akkor, amikor elkezd komolyabban foglalkozni a testével? A focisták nagyon szeretik a külsejüket.

– Ja, és szeretik, ha simogatják az egójukat – forgattam grimaszolva a szemem.

– Hát… te most már egy focistával jársz. Szokj hozzá – vont vállat. – És gondolj csak bele, milyen előnyökkel jár ez rád nézve. Ha egy elismert, híres focista lesz belőle… csillogás, luxusautók, a legmárkásabb ruhák, a legexkluzívabb szállodák. Egy palotában élnél cselédekkel, akik teljesítenék minden óhajod.

– Úristen, Daisy! Talán nem kellene annyit álmodoznunk. Tök gázok vagyunk, nem? – Játékosan meglöktem a vállammal, és felnevettem. Kinyújtottam a lábamat, a vádlim megfeszült, majd hirtelen fellendítettem a talpamat. Hátunk a hintának csapódott. Addig gyorsítottunk, ameddig azt nem éreztük, hogy mindjárt leszakadhatunk.

A hintázástól émelygő gyomorral és szédült fejjel elterültünk az árnyékban. A jókedv elpárolgott, és a helyébe költöztek a letargikus gondolatok. Nem tudtam magamban tartani a sértődöttségemet, mert Billy az első randink után eltűnt a térképemről, pedig kellemesen éreztem magam a társaságában. Arról nem beszéltem senkinek, hogy néha, amikor a csókolózásra gondoltam, nem Billy arca közelített felém, hanem Chase-é. Olyankor gyorsan megráztam a fejem és erősen összeszorítottam a szemeimet, mintha képes lettem volna arra, hogy eltüntessem őt az elmémből. Minél erősebben küzdöttem a jelenléte ellen, az egyre mélyebben fészkelte be magát a tudatomba, ezért az időre bíztam. Az idő majd elfeledteti velem.

– Lehet, hogy azért nem keresett, mert másra számított.

– Másra? – ráncoltam a szemöldököm. – Nekem nem kell megváltozni azért, mert randizunk. Ez… butaság, D.

– Gondolod? – Hasra fordult, és egy hosszú fűszállal játszadozott. – Nem gondolhatod komolyan, hogy a következő években itthon fogsz ülni és Jamie-vel Playstationön játszani vagy a szüleiddel hintázni. Részben igaza van a nővérednek: lassan jönnek majd a bulik, a lógások, a kimaradások és a szex.

– Elég, Daisy! – szóltam rá elképedve.

– Te tudod… de én előre szóltam – csücsörített.

– Billy aranyos srác.

– Ne legyél már ennyire naiv, Grace! Most még aranyos, de egy év múlva kanosan a szoknyák alá fog szagolni, és túl fiatal, hogy várjon egy puncira.

– Jesszusom, Daisy! Mikor lett ilyen mocskos a szád? Talán még mindig lázas vagy?

A homlokára tettem a kezem, mire hangos kacagás bukott ki belőle.

Az én mosolyom nem volt őszinte, mert Daisy szavai az elmém mélyére süllyedtek, és amint csupasz mellkasokra gondoltam, Chase Baker teste villant fel előttem. A sötét szempár ijesztő mélysége, amely sötét lelkének végtelen tükörképe. A kócos haja, ami állandóan a szemébe hullott, és azok a rikító barna pöttyök keskeny orra vonalán. Az ajkai puhasága, a markáns álla keménysége és arcívének könyörtelen ridegsége.

Aztán elképzeltem Billyt idősebbnek. Bár azt mondják, mit ér a szép külső, ha belül üres?

Vajon Billy üres lesz, ha felnő? Vagy megmarad ez az aranyos, rendes, gondoskodó srác, amilyen most? Na és mi van Chase-ben? Természetesen a szervein kívül. Néha úgy éreztem, hogy ő a lelkem mélyére látott, míg én kirekesztettként ütöttem az ő falait.

Ismét Chase…

Bosszúsan megráztam a fejem, majd lehunytam a szemem, ahogy Daisy tette, és a gondolataimat visszatereltem Billyre, aki nem kettő, hanem csak egy fejjel magasabb, mint én. A testalkata átlagos, kissé sportos. A vádlijai a futástól izmosak. Élénkzöld szemei tökéletesen passzoltak fekete, rövidre nyírt hajához. Az arca hosszúkás, de az orra nincs összhangban vele. Az ajkai dúsak, a fogazata egészséges, és serdülőkora ellenére igazán kellemes illata volt.

Billy dögös lesz, amint felnő, és sikeres. De én nem illek bele abba az elképzelésbe, amibe ő. Neki jól fognak állni a féktelen bulik, a nagy társaságok, ahol mindenki mindenkivel lepacsizik. Az autogrammért visító tinilányok rajongása.

Egy extra dögös lányt képzelek el mellé, aki minden béna viccén nevetni fog; aki Nyuszikának fogja hívni és minden füttyentésére ugrik. De az nem én leszek…

Ám mi van akkor, ha a csillogás és a hírnév nem mérgezi őt meg? Vajon élhet normális életet úgy is, hogy a kamerák a nyakába lihegnek?

Belecsíptem a karomba, mert ismét túlgondoltam ezt az egészet…

Talán most jött el annak az ideje, hogy kikapcsoljam az agyam – gondoltam magamban, és a fülhallgatót a fülembe csúsztattam.

Egy hét telt el a Daisyvel folytatott beszélgetésünk óta, amikor egyik éjjel Jamie keltegetett. Gyengéden a vállamat rázta és a nevemen szólított: – Grace, Grace, ébredj!

– Mi az? – kérdeztem kómásan, karcos hangon. Sűrűn pislogtam, mert nem tudtam nyitva tartani a szemem.

Anyuék osztálytalálkozóra mentek, Nikky kihasználva az alkalmat, eltűnt. Így csak mi ketten voltunk a házban.

– Segítened kell!

– Mi a baj, Jamie? – érdeklődtem, de a hangja elveszett a sötétségben, mert amint lehunytam a szemem, úgy éreztem, percek teltek el.

– A barátnőd…

– Daisy? Mi van Daisyvel?

– Gyere – noszogatott gyengéden.

Felmordultam, lerugdostam magamról a takarót és hunyorogva, szédelegve követtem Jamie-t. Többször is megdörzsöltem a szemem, hogy hozzászokjon a fényhez.

Azonban amint beléptem Jamie szobájába, az álmosság azonnal tovaszállt. Daisy az ágy szélén ült egy paplanba csavarva. Mögötte a lepedőt véres folt mocskolta össze. Látszólag kutya baja sem volt.

Odaszaladtam hozzá.

– Mi történt? – faggattam aggódva.

– Szexeltem a bátyáddal, de rosszul lett a vértől, amint felkapcsolta a lámpát. Mondtam neki, hogy jól vagyok, és ez ezzel jár, de ragaszkodott hozzá, hogy megnézz.

– Micsoda? – kérdeztem elképedve. Daisy olyan könnyedén mesélte el a szüzessége elvesztését, mintha semmit sem jelentett volna neki.

Lesütöttem a szemem. Próbáltam feldolgozni az eseményeket, de az ágy lábához dobott óvszertől rosszul lettem. A gumi külső részét élénkpiros vér borította, míg a belseje a bátyám ondójával volt tele.

Szapora szívveréssel léptem el a barátnőmtől, a hátamat a hűvös falnak döntöttem és lehunytam a szemem.

– Ez hogy történhetett?

– A szüleim úgy tudják, nálad alszom, és jobb is, ha átmegyek hozzád zuhanyzás után, mielőtt a szüleid hazaérnek.

Mérgesen pillantottam Daisyre, aki felállt, magához vette a táskáját és elsétált.

Borzasztóan dühös voltam a bátyámra és a legjobb barátnőmre. A harag sűrű masszaként bugyogott a testemben.

– Jamie! – Összeszorítottam az ajkaimat, hogy el ne kiabáljam magam, és ökölbe szorított kézzel a falba csaptam. A bátyám lesütötte a bűntudattal terhes tekintetét. Az ujjperceim hangosan roppantak és sajogtak. – Daisy még csak tizenöt éves – bosszankodtam, és az idegességtől, a bátyám tanácstalan képétől kis híján elsírtam magam.

– Tudom. – Hosszú ujjaival idegesen túrt bele félhosszú hajába. – De azt akarta, hogy egy idősebb fiú vegye el neki. Már régóta eltervezte, Grace. Amikor kettesben hagytál bennünket, folyton erről beszélt nekem. Azt mondta, tetszem neki, és hogy egy idősebb fiú barát nagyon menő.

Menő?

Az állam a földet nyaldosta.

Hogy lehetett ekkora idióta?

– Ez komoly? – förmedtem rá. – Te olyan idióta vagy! Ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy ő gondolja, nagyon megütheted a bokád, Jamie – sziszegtem összeszorított fogakkal. Legszívesebben ordítottam volna, hogy kiadjam a felgyülemlett feszültséget. – Nem szabad ilyen kislányokkal leállnod. Egyáltalán nem gondoltál a következményekre?

– Most mit tegyek?

– Rendbe tesszük a szobádat, amíg zuhanyozik, és elfelejtjük ezt az estét. Azt, hogyan oldod meg a továbbiakat… – Megdörzsöltem a homlokomat. – Megpróbálok vele beszélni. Elmondom neki, hogy ez mennyire rossz ötlet, de ha nem lép vissza, neked kell kiokoskodnod valamit, hogy ne sérüljön. Te vagy a felnőtt, Jamie.

– Köszönöm, Grace.

– Ahhoz nem nyúlok hozzá! – jelentettem ki csípősen és lepillantottam az óvszerre, majd belemarkoltam a lepedőbe és elkezdtem lehúzni az ágyról. Még szerencse, hogy anya a lepedő alá mindig tesz egy vastagabb plédet. A matrac nem lett véres. Biztos keresni fogja a lepedőt, de a következő ágyneműhúzás csak egy hét múlva lesz esedékes. Addigra kitalálunk valamit.

Összehajtogattam a szennyezett fehér anyagot, és távol tartva magamtól elindultam a földszintre, de Jamie hangja megállított.

– Grace.

– Hm?

– És ha én is… nos, ha nekem is jólesik Daisy társasága?

Megpördültem a tengelyem körül. Szúrós pillantást vetettem a bátyámra. Daisy biztos nem tartott pisztolyt a fejéhez, hogy lefeküdjön vele, de ez akkor sem helyes.

– Vannak korodbeli, helyes lányok, Jamie. Daisy… – Lehalkítottam a hangom, de nem fejeztem be a mondatot, mert a barátnőm kilibbent a fürdőszobából, és elsétálva mellettem belépett Jamie-hez. A szemem láttára vetette rá magát. A szám látványosan tátva maradt. Percekig csak ott álltam és néztem, hogyan csókolóznak.

Mozdulj már, Grace!

Sarkon fordultam, és lerohantam az emeletről. A lepedőt beletettem egy szemeteszsákba, majd kivittem a kinti kukába.

Amikor visszaértem az emeletre, Daisy még mindig a bátyám szobájában volt. A csukott ajtó miatt nem tudtam, mit csinálhattak, de nem is akartam elképzelni. A gardróbból előhalásztam az összecsukható vendégágyat, ami kissé rozoga volt. Kész rémálom felállítani, de legalább kitölthettem rajta a dühömet.

Miután megágyaztam Daisynek, bekopogtam hozzájuk, és nem vártam meg az engedélyt, hanem azonnal benyitottam. Daisy lovaglóülésben ült Jamie ölében, akinek a bokszere kínosan dudorodott. Ajkuk vad táncot járt, miközben a kezük sem maradt tétlen. Elkaptam róluk a tekintetem és megköszörültem a torkom.

– Kész az ágy. Jobb lesz, ha átjössz.

Visszavonultam a szobámba, és az ajtókat szándékosan nyitva hagytam. Kis idő múlva Daisy megjelent és lefeküdt.

A plafont bámultam, és próbáltam lenyugtatni az idegeimet. Az adrenalin az ereimben lüktetett.

– Tudom, hogy haragszol rám, Grace, de szexelni fogok a tesóddal. Nem állíthatsz meg.

– Miért?

– Mert mire odaérek, tapasztalatokat akarok szerezni. A fiúk elvileg szeretik, amikor egy lány magabiztos, és tudja, mit akar.

– Nem szereted Jamie-t.

– Tetszik. Jó pasi, és megbízható.

– Nem használhatod ki a bátyámat csakis azért, hogy tapasztalatokat szerezz. Sérülhettek, és mindketten tudjuk, hogy ő húzná a rövidebbet. Keress inkább egy olyan srácot, aki veled egyidős, és fedezzétek fel egymás testét – tanácsoltam finoman.

– Velem egyidős? – robbant ki belőle a nevetés. – Grace, a velünk egyidős fiúk nagy része még nem is csókolózott. Azt sem tudják, hova kell dugniuk a cerkájukat.

Nagyokat pislogtam a sötétben. A kendőzetlen stílus összezavart. Nem értettem a barátnőm viselkedését.

– Mi lett veled, Daisy?

– Kezdünk felnőni, Grace. Te sem maradhatsz örökre ilyen.

Azokban a percekben nem akartam a közelében lenni. Ki akartam hajítani a szobámból, a házunkból.

Daisy a tudatában sem volt annak, hogy mekkora bajba sodorta a bátyámat. És Jamie… Összeszorítottam a szemem és az ajkam, azonban egy könnycsepp így is lefolyt az arcomon. A szerencsétlen, idióta bátyám, aki azt hiszi, hogy a vele egyidős lányoknál esélye sem lenne, belement ebbe a veszélyes játékba, amiben nem ő a macska. Ő az egér, akivel a macska játszadozik, majd, amikor megunja, apró darabokra roppantja.

Nem értettem, hogy miért nem vettem észre a jeleket. Szerettem Daisyt, de átlépett egy bizonyos határt, amiért nagyon haragudtam rá.

Míg ő békésen aludt, az én fejemben szüntelenül jártak a fogaskerekek. Próbáltam őt és a cselekedetét megérteni, aztán eszembe jutott az is, hogy talán velem van a baj. Én kezelem túl szigorúan ezt a helyzetet, mert képtelen voltam megérteni őt. Én lassabban akartam haladni a végleges nővé válás felé, nem ajtóstól a házba rontani.

Már elmúlt éjfél, amikor a telefon megszólalt a nappaliban. Azonnal kipattantam az ágyból, mert rossz érzés kerített hatalmába. Gyorsan lerohantam az emeletről és olyan erősen csaptam a fülemhez a kagylót, hogy az azonnal csilingelni kezdett.

– Igen, tessék – szóltam bele lihegve.

– Grace! – A nővérem illuminált hangja úgy folyt végig az elmémen, mint a forró méz.

– Nikky – sóhajtottam, és hosszan kifújtam a levegőt, majd a virágmintás szófa karfájára rogytam. Egy pillanatra azt hittem, hogy a szüleimmel történt valami.

– Grace – ismételte. – Szükségem lenne ruhára és pénzre.

– Milyen ruhára, Nikky? Gyere inkább haza, anyuék is nemsokára megérkeznek.

– Dehogy fognak. Ilyenkor hajnalig mulatnak. Tudod, hogy nem sűrűn járnak el otthonról.

– Kérj valakitől kölcsön – tanácsoltam.

– Légyszi, légyszi, légyszi!

Elnéztem a távolba. Az óra idegesítő tik-tak, tik-tak hangját hallgattam, és a ma történtek után arra vágytam, hogy kiszellőztessem a fejem. Semmi kedvem nem volt Daisyvel egy helyiségben tartózkodni, mert legbelül még mindig emésztett a méreg.

– Hova vigyem? – adtam be végül a derekam.

– A parkban vagyunk. Félóra múlva kisétálok a széléhez. Addigra ideérsz?

– Igen.

Lecsaptam a készüléket, felmentem Nikky szobájába, feltúrtam a szekrényét a rózsaszín, szőrös pulóveréért és a perselyéért.

A táskámba gyömöszöltem őket, majd halkan belopództam a szobámba, óvatosan kinyitottam a nyikorgó szekrényajtót. Egy farmert és egy szürke, kapucnis pulóvert markoltam fel. A fürdőszobában megszabadultam az apró pizsamasorttól és pántos felsőmtől. Nem néztem a tükörbe, és a mellemről is elkaptam a tekintetem, amikor bekapcsoltam a melltartómat.

Jamie-nek nem szóltam arról, hogy lelépek, mert ha ügyes vagyok, egy óra alatt megjárom oda-vissza, és ha szerencsém lesz, még anyáék előtt hazaérek.

A legkevesebb zajt csapva kitoltam a garázsból a bicajomat, bekapcsoltam a lámpákat és a fejemre dobtam a kapucnit, hogy ne lássák az arcomat; ne lássák, hogy lány vagyok, aki éjnek évadján egyedül kóborolt.

Most az egyszer Nikky betartotta a szavát, és a park szélénél várt rám. Még szerencse, hogy a közvilágítás működött. Nagyon sötét lett volna nélküle, és a legtöbb horrorfilmben ezt a klisét sütötték el.

Éjjel a sötétben, két védtelen lány a játszótértől nem messze neszt hallott, és a bokorból előugrott a vérükre szomjazó bestia. Sikítva futni kezdtek, de nem tudtak elmenekülni a fenevad elől. Beléjük mélyesztette hegyes fogait, és csámcsogva széttépte őket.

Köszönetet mondtam magamnak, amiért nem eltereltem ezeket a nyomasztó gondolataimat, hanem elképzeltem a véres képkockákat.

A belsőm összeszorult a félelemtől, a szívem hevesen dobogott a feltételezett véres jelenettől és a kimerítő tekeréstől. A combjaim és a tüdőm együttesen égtek. A hűvös, párás levegő kaparta a torkomat. Az ujjaim elzsibbadtak a hidegtől, fehér bőrszínem vörösbe fordult. Lihegve léptem fel a járdára a nővérem mellé.

– Fogd meg!

A kezembe nyomta a sörösüveget, amíg felvette a pulcsiját és megszámolta a pénzt. Amikor az üveges, fásult szemébe néztem, összeszorult a szívem. Féltettem őt.

– Gyere velem haza, Nikky! – győzködtem. Olyan szaga volt, mint egy kocsmának. Sör, és keserű cigarettafüst. A lehelete borzasztóan taszított.

– Még csak most kezdődik a buli.

– Most? – pislogtam meglepetten. – De hisz’ te totál el vagy ázva.

– Azért kellett a pénz, hogy jobban legyek – vigyorgott, majd kikapta a kezemből a sört és jó nagyot kortyolt belőle.

– Hogyan lennél tőle jól?

– Oh, Grace! Nem tudom eldönteni, hogy a végletekig ostoba vagy, vagy tényleg ennyire szerény.

Ez aztán betalált. Vasököllel ütött a szívembe, szavai savként marták a lelkemet.

– Miért? – kérdeztem csípősen, hogy ne hallatsszon ki a hangomból a sírás, ami szorította a torkom és a mellkasom.

– Speedet akarok venni. Azt mondják, hogy attól kijózanodom és annyit ihatok, füvezhetek rá, amennyit csak akarok.

Ezen az éjjelen mindkét testvéremnek elment az esze. Ha tovább folytatják ezt, az egyiket börtönbe zárják kiskorú megrontásáért, a másikat bedugják a kórházba elvonóra.

– Vigyázz magadra, Nikky! – súgtam.

Megfordítottam a kerékpárt, felültem a párnázott, hideg ülésre, azonban mielőtt elindultam volna, egy utolsó pillantást vetettem rá, ahogy visszabotorkált a többiekhez. Túl aggodalmas voltam és túl sok filmet nézhettem, de nagyon reménykedtem abban, hogy nem lesz benne a reggeli hírekben.

A nővérem megalázó szavai legalább arra jók voltak, hogy elűzzék a félelmet. Az ocsmány gúnyolódás a vállamra ült, és elterelte a figyelmemet az útról, amit meg kellett tennem.

Csak pár métert tehettem meg, amikor Chase kilépett egy vastag fa törzse mögül. Majdnem elestem, miközben sietősen elkaptam a kormányt, hogy ne csapódjak bele.

– Jesszusom! – bosszankodtam, és elfojtottam egy káromkodást. – Te nem vagy normális! El is üthettelek volna!

– Mit keresel itt?

– Csak a nővéremnek hoztam pénzt. Gondolom, nemsokára felkeresnek téged – vetettem oda flegmán.

– Nem biztonságos éjszaka egyedül, Grace.

Közelebb lépett. A tekintete tiszta volt. A hangja nem folyt össze úgy, mint Nikkynek, és a lehelete sem akart megfojtani.

– Már rég félúton lennék, ha nem tartanál fel.

– Hazakísérlek.

– Köszönöm, de gyalog tovább tartana.

Igaz, hogy a kocsmák előtt elhaladva mindig görcsbe rándult a gyomrom és a szívem is ki akart törni a testemből, de nincs szükségem bébiszitterre.

– Te félsz! – Chase ujjai a kormányra tekeredtek.

– Gyors leszek – szegtem fel az állam.

Apró, féloldalas mosolyra húzta bűnre csábító ajkait, és bármennyire is idegesítő volt a jelenléte, a szívem mélyén örültem neki. Örültem, hogy féltett.

Azon az éjjelen megtaláltam Chase belső jó tulajdonságát, amit előtte hetekig kerestem. Óvás és féltés.

– Nem hátrálsz, ugye? – kérdeztem csípősen. Éreztetni akartam vele, hogy feszélyez a jelenléte.

– Nem – jelentette ki határozottan, és a mosolya szélesen elterült az arcán.

– Pedig azt hittem, hogy örökre elkerülhetlek. – A jobb lábamat átemeltem a vázon és mellé szökkentem. Közelségétől melegség járta át a testemet. A tekintetét az arcomon éreztem.