Tartalomjegyzék

Örök tűz és történelem

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35.fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Nagy Eszter – Tóth Gergely

Örök tűz

‒ A papnő ‒

Nagy Eszter – Tóth Gergely: Örök tűz – A papnő

©Nagy Eszter

©Tóth Gergely

Szerkesztette: Sebők Balázs

Tördelés: NewLine kiadó

Borítótervező: O.Nagy Noémi/Scele

Fotó:Drótos Fanni Diána

Modell:Márki Kata

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/nagy.eszter.iroi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-23-4

mobi ISBN: 978-615-6182-24-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Örök tűz és történelem

Az Örök tűz című regény az ókori Rómában játszódik és egy Vesta papnő, valamint egy római katona tiltott szerelmét mutatja be. Habár maga a történet és a szereplők a fantázia szülöttei, a mű nem teljesen rugaszkodik el a valóságtól, így a főbb eseményeket, cselekményeket hitelesen mutatja be, ragaszkodva a történelmi hűséghez.

És mi adta az alapötletet? Egy olyan római szokás, mely a szüzességüket elvesztett Vesta papnőket nem akármilyen halállal sújtotta: a Porta Collina közelében, még a városfalon belül, volt egy latinul agger-nek nevezett halom, alatta pedig egy kisebb föld alatti helyiség, ahova létra vezetett le. A helyiségbe vetett ágyat tettek, mellette mécsest gyújtottak, s a legszükségesebb élelmiszerekből odakészítettek egy csöppnyit: kenyeret, cserépedényben vizet, tejet és olajat; így akarták a rómaiak elhárítani maguktól azt a vádat, hogy a legszentebb szolgálatokra felszentelt személyt éhhalállal ölik meg. A bűnöst keresztülvitték a Forumon egy szíjakkal szorosan átkötött és sűrűn lefüggönyözött gyaloghintóban. Amikor a gyaloghintó megérkezett a kijelölt helyre, a főpap a büntetés végrehajtása előtt titkos imát mondott, majd a lefátyolozott vétkes papnőt ráállította a létrára. Ezután a papnő lement a föld alatti helyiségbe, a kívül maradottak felhúzták a létrát, utána pedig sok földet hánytak a bejáratra. Maga a könyv is így kezdődik a Kr.e. 228. évben, amikor Tucciát végezték ki ezzel a módszerrel. Ezután ugrunk egyet és Kr.e. 220-ba kerülünk. Ekkor Róma már Itália és Szicília ura, jelenleg nem vív komolyabb háborút, de a viharfelhők közelednek. Maga a főváros még nem márvánnyal borított, palotákkal, árkádokkal, szobrokkal ékesített, hatalmas metropolisz. Athénhoz, Korinthoszhoz vagy Karthágóhoz mérten egy puritán ‒ bár folyamatosan fejlődő – városka. A római haderő már a kor egyik legjobb hadserege, de még nem hivatásos harcosok, hanem földművesek alkotják, akiket a hazafias kötelesség mellett az állam szólít fegyverbe, azonban békeidőben is fegyverben állnak bizonyos számú legiok. Ha éppen nem harcoltak, utat építettek, csatornát ástak, hajókat ácsoltak. Egy ilyen alkalommal sodorja össze a véletlen, a sors vagy az istenek (de leginkább az írók) a két főszereplőt: Marcus-t a katonát és Serena-t, a Vesta papnőt. Tiltott románc bontakozik ki közöttük. Miközben saját belső harcaikat vívják, Róma is háborúba keveredik. Először az Adriai-tenger partvidékén elő illírekkel, illetve vezetőjükkel, Demetrios-szal (II. római-illír háború Kr.e. 219.) kerültek konfliktusba, azonban Róma gyors győzelmet aratott, majd – még ugyanebben az évben – Hannibál ostrom alá vette Hispániában a Róma barát Saguntum városát és nyolc hónap ostrom után elfoglalta. A települést lerombolta, lakóit felkoncolta vagy rabszolgának adta el. Ez szolgáltatta az okot a Karthágóval kitört újabb háborúhoz (II. pun háború Kr.e. 218-201.). A rómaiak a két consul között seregüket két részre osztották: az egyiket Szicíliába küldték, a másikat Galliába, Hannibál útjába. Csakhogy Hannibál kikerülve az ellenséges sereget az Alpokon kelt át, meglepve így Mars fiait. Ennek azonban borzalmas ára volt, harminchét elefántjának nagy része és a hadseregének fele az Alpokban vesztette életét. Kr.e. 218-ban bekövetkezett a „három nagy T”: Ticinus, Trebia, Trasimenus, ahol a pun hadvezér legyőzte Itália urait. A könyvben a trebiai ütközetet izgulhatjuk végig, a másik két csatáról csak elbeszélés útján értesülünk. Kr.e. 217-ben a rómaiak teljhatalmú dictator-t választottak Fabius Maximus személyében, aki kerülte a nyílt összecsapást Hannibállal, szorult helyzetbe hozva a pun hadvezért. Sokan ezt gyávaságnak gondolták, és a következő évben az új consul, Terentius Varro nyomására a rómaiak ismét a karthágói ellen vonultak. Kr.e. 216. augusztus 2-án Cannae mellett a világtörténelem egyik legnagyobb mészárlása zajlott le: kb. kettő óra alatt Hannibál ötvenezer emberével bekerítette a nyolcvanezres ellent és ötvenezret mészárolt le az összecsapásban. Rómában úrrá lett a pánik és a vallási fanatizmus. Élve eltemettek két gallt és két görögöt (férfit és nőt), valamint két Vesta-szűzről derült ki, hogy elkövették a legnagyobb bűnt. Nekik is fennmaradt a nevük: Opimia és Floronia. A történetíró, Livius így ír erről könyvében: „Két Vesta-szűzre, Opimiára és Floroniára bizonyosodott rá a paráznaság bűne; ezért az egyiket ősi hagyomány szerint a Porta Collinánál élve eltemették a földbe, míg a másik saját kezével vetett véget életének. L. Cantilius főpapi írnokot ‒ ezeket ma kisebbik főpapoknak nevezik ‒, akivel Floronia paráználkodott, a főpap a Comitiumon addig vesszőzte, míg az ütések alatt kilehelte lelkét.” Ezzel az epizóddal fejeződik be a regény, és hagy bennünk egy mély nyomot. Az íróknak szerencséje van, nem kötik a száraz tények. Ott, ahol hézag van, a fantáziájával betapaszthatja úgy, ahogy neki tetszik. És ahogy az ismert mondás tartja: „A képzelet fontosabb, mint a tudás. Mivel a tudás véges, de a képzelet végtelen”.

1. fejezet

Az új Vesta

A Pomerium[1] megszentelt határán átlépve városi emberek zajával telt meg a tér. Távolban magasló emlékművek és templomok szigetekként emelkedtek ki a nyomor tengeréből. Szűk utcákon haladva tovább, nyilvános tereken hadvezérek szobrai tekintettek le a halandókra, mintha csak valamiféle istenségek lennének. A város képébe szinte beleivódott a Rostra[2], melyet a tengeri csatában zsákmányként megszerzett hajóorr lemezekkel ékesítettek. A központban álló Forumon mindig nyüzsgő élet zajlott, már messziről hallani lehetett az árusok hangját, akik elözönlötték a legforgalmasabb utcákat. A rengeteg kis üzlet és műhely látványával úgy tűnt mintha az egész város egy hatalmas piactér lenne. A kereskedők olykor agresszívan kínálgatták megkérdőjelezhető minőségű portékájukat a szegényebb réteg vásárlóinak. A távolban láthatóvá vált a helyi saruárus, ki fapadokat helyezett ki vevői számára, amit oszlopok közé feszített függönnyel óvott a Nap fényétől. Mellette egy fémedényekkel kereskedő férfi állt, ki igyekezett túlharsogni a tömeg zaját. Továbbhaladva finom illatok szálltak a levegőben, a távolban levő melegétel-árus irányából, aki egy hatalmas kondér mellett állt, mely alatt hevesen lobogott a tűz. Egy fából készült kecskelábú asztalon galambok, nyulak ketrecei voltak elhelyezve, mely mellett egy hosszú ujjú tunikában lévő asszony tűnt fel. Vevői szórakoztatására még két majmot is kihelyezett, akik ugrabugrálásukkal magukhoz csábították a kíváncsi tekinteteket. A tehetősebb vásárlók kerülték ezen helyeket. Ehelyett a Macellum[3] épületébe látogattak, ahol ízletes élelmiszereket lehetett kapni. A fedett piacon egy-egy különlegesebb halért licitálhattak a vásárlók s a legmagasabb összeget kínáló vevő vihette haza az árut. Az árak olykor az egekig szöktek, nem ritkán előfordult, hogy három márnáért 30 ezer sestertiust is elkértek az élelmes kereskedők, ami felért egy vagyonnal. A nyüzsgő emberek körében szinte elveszni látszott egy apró termetű gyermek alakja. Hosszú tunikája kiemelte törékeny testalkatát, hatalmas barna szemeivel érdeklődően figyelte a körülötte zajló eseményeket. Szeretett itt lenni, mert kedvelte a decemberi vásárt, ami hagyománynak számított. A hónap végén ülték meg a Saturnus tiszteletére rendezett Saturnáliát. Tóga helyett kényelmesebb viseletet öltöttek magukra az emberek, ettek-ittak és a barátok még ajándékokat is váltottak egymással, ami legtöbbször egy kis cserépfigura volt. Serena patrícius család sarjaként bővelkedett minden földi jóban, szülei védelmét élvezte, aminek köszönhetően sosem látta a világ kegyetlenebb arcát. Kivéve akkor egyszer. A Forum mellett található, a város központjában lévő templomnál elhaladva megpillantotta egy magányos papnő alakját. Az út mentén álló emberek tekintetükkel követték annak útját egészen a Quirinalis-domb északi oldalán lévő Campus Sceleratus-hoz, a földalatti kamráig. Bejáratánál megállva utolsó szavaival is ártatlanságát bizonygatta, de már késő volt, sorsa elrendeltetett. A kamrában kis edényekben kihelyeztek neki kenyeret, vizet, tejet, és olajat a lámpájába. Szépen megvetett ágya a nyugalom látszatát sugározta. Remegve ment le a létrán, majd az ajtó bezárult. Örökre.

A kislány még nem értette az előtte zajló esemény súlyát, de minden porcikájában egyszerre érezte a félelem és a bánat elegyét. A papnő egyike volt Róma hat Vesta-szüzének, akiket gondosan válogattak ki. Halála után immár csak öt maradt, így hamarosan új papnőt kellett választani.

A felkelő Nap fénye aranylón ragyogta be az örök város utcáit, simogató melegsége lassan töltötte meg a levegőt. Ez a Napfelkelte se volt más, mint előtte bármikor, mégis hatással volt egy emberi életre, melyet a sors vezérelt egy új útra. Húsz kiválasztott lány várakozott, a téren, s már csak pillanatok választották el attól, hogy valamelyikük élete új irányt vegyen. A mai napon egyvalakit kiemelnek közülük és a legnagyobb megtiszteltetésben lesz része. A döntés megszületett, a várakozással teli pillanat tovaszállt s egy megmásíthatatlan új útra terelte a hat éves Serena életét. A római emberek szemében ő lett a legjobb jelölt, hogy Vesta Istennőt szolgálja. Szülei mérhetetlen büszkeségét látva örülni szeretett volna, ám a tudat, hogy elszakítják családjától, gondtalan gyermeki életétől, rémisztőnek tűnt számára. Édesanyja gyengéden végigsimította lánya puha arcát, szemében örömkönnyek gyülekeztek. Olyan gyermekkel ajándékozta meg Róma népét, ki kapocsként szolgált az emberek világa és az Istennő között. Majd, mikor az ártatlan gyermeki tekintetben meglátta a félelmet, közelebb hajolva a fülébe suttogott:

‒ Ne félj gyermekem, ne félj! Meséltem-e már neked, a csodáról, mit születésed előtt éltem át? – A kislány szótlanul megingatta fejét. ‒ Tudod, én már akkor tudtam, hogy különleges vagy, mikor megfogantál. Álmot láttam azon az éjen, egy különös álmot. Madarak szálltak a magas égen, egy tündöklő fény felé s majdan egyesülve, elmosódott alakzat rajzolódott ki az álomképben. Hófehéren vakítóan, közepén hatalmas lánggal lobogó tűz égett. Te voltál az gyermekem… és most eljött a te időd, hogy küldetésed beteljesedjen!

Mély áhítattal hallgatta Serena a mágikus szavakat, melyet édesanyja úgy mesélt el, hogy szinte már maga előtt látta azt. Gondolatait megtöltötte az a különös érzés, hogy ő más, mint a többi, neki feladata van ezen a világon.

A Forum Romanumon, közvetlenül a Vesta templom mögött, impozáns méreteivel már messziről láthatóvá váló Vesta-szüzek háza lett az új otthona. Az épület már önmagában is tiszteletet árasztott, oszlopos kerengőből és abból nyíló szobákból állt. Az udvar közepén egy nyolcszögletű épület állott, melyben őrizték a Palladiumot, azaz Pallas Athéné oltalmazó szobrát. Az Átriumban található ciszternákban lévő, csak a természetből származó, makulátlan vízzel érintkezhettek. Oszlopcsarnokából lehetett bejutni a hat szűz lakóhelyére, másik részét a papnők faragott szobor másai díszítették. Spirituális teendőik közül az egyik legfontosabb volt a szent tűz fenntartása. A római nép felett őrködtek, s minden évben március 1-én újították meg a tüzet, ezzel szimbolizálva a kezdet és a vég összetartozását, a folytonos megújulást. A szent tűz biztosította Róma fennmaradását, virágzását és békéjét is egyben. Esetleges mulasztásukért a legszigorúbban kellett bűnhődniük.

A beavatási szertartás napjáig Serena nem tudta még igazán átérezni küldetését. Tudta ugyan, hogy fontos feladat vár reá s hosszú tanulás, ám az utolsó percekig csak kívülről szemlélte az eseményeket. Némán figyelte Vesta istennő lobogó tüzét s majd, mint egy látomás, úgy bontakozott ki szemei előtt isteni alakja, mely a szent lángokban lakozott. Ettől a pillanattól igaz hittel vállalta, mit reá mért a sors.

A tanulás évei elkezdődtek s immár véget ért a gyermeklét. Figyelte a nálánál idősebb papnőket, kik vakítóan fehér klepetust[4] és homlokkötőt viseltek. Hajuk hat fonatban vált szét. Amikor áldozatot mutattak be, arcuk oly átszellemültté vált, hogy szinte már úgy tűnt, mintha egy teljesen más világban járnának közben. Különös módon, kapcsolódtak egymáshoz a Vesta-k, egy emberként végezték feladataikat és soha egyetlen panasz se hagyta el szájukat. Pedig Serena sokszor tele volt panasszal, csak éppen sosem mondhatta ki. Nem szabad. Így a tanulás folyamán megtanult csendben elviselni, elnyomva magában emberi érzelmeit, hogy jobban átadhassa magát ennek a különös, misztikus világnak.

A kezdetektől szorosabban kötődött az ekkor még 16 éves Vereniához, kiben nővérét látta. Mindig gyengéd szeretettel biztatta, olykor talán bizalmasabban is elbeszélgetett vele. Mosolya nyugalmat árasztott s még akkor sem szidta meg az esetlen Serena-t, mikor az vízért menve egyszer tekintetét nem a földre szegezte, hanem egy közeli bokor felől hallatszó énekes madár különös hangjára lett figyelmes. Sajnos Gazánia, ki a legidősebb papnő volt mind között, a virgo Vestalis maxima, már nem volt ilyen elnéző. Tudta, hogy sorsuk kimenetele csakis attól függ, hogy feladataikat hiba nélkül végezzék. Így hát nem ismert könyörületet és néha úgy tűnt, mintha Serena-t nem találná közéjük valónak. Arca szigorú vonásai s tartása tekintélyt parancsolt. Egyszerre tűnt félelmetesnek és hatalmas tudással rendelkezőnek a kislány számára.

Egyszer Verenia mesélt neki egy történetet egy szökött rabról, ki náluk keresett menedéket. Akkor nem született egyetértés a Vesta-k között és Gazánia döntése ellenére az egyik papnő elbújtatta azt a férfit. Mikor ez kiderült, a legsúlyosabb büntetéssel kellett vezekelnie annak, kit bűnösnek gondoltak. A lány szemeiben könnycseppek gyülekeztek, fejét lehajtva, takargatta arcát. Súlyos titkot cipelt, mit sosem oszthatott meg mással. Serena ekkor értette meg, hogy akit a templomnál látott, az a Vesta-szűz volt, akinek most feltárta történetét őelőtte, kinek most helyébe érkezett. Verenia többet nem árult el a történtekről, titkát a sírba szerette volna vinni.

1 A város falai mentén levő földsáv, a melyet sem beépíteni sem felszántani nem volt szabad. Ahogy a város terjeszkedett, a pomeriumot is - különféle vallási rítusok mellett – tágították.

2 Szónoki emelvény a Forumon.

3 A hús, hal, zöldség árulására állandó épületekkel és boltokkal berendezett vásárpiac elnevezése.

4 Köpeny.

2. fejezet

Bűnös gondolat

Vesta tüze fényesebben tündöklött, mint annak előtte bármikor. Róma fénykorát élte, s ebben a papnők áldozatos munkája is szerepet játszott. Serena élvezte tisztségével járó kivételes helyzetét. Bölcsessége már idejekorán megmutatkozott, mikor is egy alkalommal nagyhatalmú consul[5] kérte segítségét. Hosszú ideje volt már, hogy nem kapta meg a gyermekáldás örömét, bármennyire is vágyott volna rá. Sokévnyi reménytelen könyörgés után, hitevesztettnek érezte magát.

‒ Megadatott megannyi földi jóság, de mit ér ez, ha nincs, kinek meghagyhatnám örökül! Várni csak folyvást a csodát, mily felesleges gyötrelem!

Serena hosszasan elmélyült gondolataiban majd így szólt:

‒ Ha előre tudnánk egy csoda érkeztét, nem lennénk képesek olyan mélyen megélni a pillanatnyi boldogságot. Ezért a csodákra várni kell s szakadatlanul hinni benne, hogy a legjobb pillanatban köszönt reánk.

Szavai gyakorta visszacsengtek a consul fejében, ki maga se tudta miért, de oly megnyugvással hagyta el a Vestak házát, mit előtte, igen régen érzett csak magában. Lám a jóslat igazzá vált, s hamarosan megadatott a vágyott gyermek születése, kinek jöttét azzal magyarázta, hogy ismét hinni kezdett.

Tíz hosszú év tanulást követően immáron Serena gyönyörű 16 éves nővé serdült. Viselkedésmódjával az istennőt tükrözi, megtanulta, hogy ha vízért kell mennie, tekintetét mindig a földre szegezve teszi azt, mikor áldozatot mutat be, teljes átéléssel végzi, nem tereli el figyelmét semmi szent feladatáról. Verenia, ki immáron tanítója is lett egyben, gyakran biztatta ekképp:

‒ Mily jól döntöttek az Istenek, mikor téged ide vezéreltek! Léted fontos küldetéssel bír, majd meglásd!

Serena arcán halvány mosoly jelent meg. Simogatták lelkét a nagy szavak, de ugyanakkor tudatában volt Verenia túlzott jóindulatának, mely gyakorta a helyes ítélőképességét is befolyásolta. Hinni szeretett volna neki, de a papnők tekintete nem hazudott. Látta hogyan néznek rá a többiek, köztük a visszahúzódó Canuleia, ki mindig csak annyit mondott, mi feltétlenül elvárható volt tőle. Nem volt ez másként Tarpeia vagy akár Coelia helyzetében sem, akik bár nagy összetartásról tettek tanúbizonyságot, de mégis a szemeikben ott lakozott a kétely Serena alkalmasságát illetően. A legőszintébb mind között Gazania volt csak. Szavai nem mutattak mást, mint gondolatai s ezzel számtalanszor ejtetett sebeket a hozzá forduló halandók lelkében.

Ritka alkalmakkor a néppel érintkezhettek s bár Serena emlékeiben halványan élt még gyermekkora vásári forgataga, már nem élvezhette önfeledten. Egy lictor[6] kíséretében akár még napközben is közlekedhettek a városban kocsin, ami a legtöbb polgár számára tiltott volt. A carpentumot öszvérek húzták, a könnyű, kétkerekű kocsi elöl nyitott, boltíves tetejű volt. Oldalait bőr borította, belsejét drága kárpittal fedték. Útjuk során az emberek tisztelettel tekintettek rájuk.

Egy-egy ilyen utazás közben, Serena gyakorta figyelte az embereket, amint azok hétköznapi életüket megélik. Viselkedésük olykor ijesztőnek, olykor érthetetlennek tűntek, ám mégis szépnek látta. Egy édesanyját ölelő gyermek látványa fájdalmasan gyönyörű emlékeket idézett fel benne múltjából. A Forumon egymást köszöntő ismerősök harsány nevetése mosolyt csalt arcára, míg egy gyászoló özvegy élettelen életét látva az elmúlás és a sors megmásíthatatlan ítélkezésén elmélkedett. Egy alkalommal valami különös dolgot vélt felfedezni. Azon a napon egy újfajta érzelem vonta magára figyelmét. Egy kapualj magányos rejtekén egy fiatal fiú várakozott. Arcán különös izgatottság érzése futott végig, amint a távolt kémlelte. Tán csak pár röpke pillanattal később meglátott egy feléje igyekvő leányt s azonnal megváltozott valami körülötte. Szinte megszűnni látszott a világ és annak minden zaja, figyelmét teljességgel lekötötte az előtte megálló fiatal, bájos lány, kit nem először látott. Ami megragadta igazán Serena figyelmét az a fiú tekintete. Az a nézés, amit ő sosem látott még azelőtt, rá soha se nézett így senki élete során. A férfiak pillantása csak villanásnyit időzött rajta, gyakran kerülték is a mély szemkontaktust, de ha mégis találkozott tekintetük, abból csupán egy mélységes tisztelet sugárzott a papnő irányába. Attól a naptól kezdve Serena gondolatait átitatta egy újfajta érzés, a vágyakozás kínzó érzése. A vágy, hogy egyszer majd valaki őrá is úgy nézzen, mint az a szerelmes fiú, ott a kapualj rejtekén.

Egyre többet foglalkoztatta eme gondolat s lassan érezni kezdte magában a bátorságot, hogy végre beszéljen valakivel erről a számára ismeretlen és mégis oly csábító érzelemről. Verenia társaságában mindig is oldottabban tudott társalogni, mert ő annyira megértő és kedves volt.

‒ Olykor vágyódom más dolgok után. Kívánom, hogy bár lehetnék oly szabad, mint a madarak! – Serena mély sóhaj kíséretében inkább magába fojtotta ezeket a bűnös gondolatokat, hiszen kötelessége lenne elégedettnek lenni sorsával, mi hatalmas megtiszteltetésnek számított.

Verenia szelíden elmosolyodott.

‒ Ne büntesd magad, drága Serena, olykor mindenki érzi úgy, hogy nehéz a súly mit a sors néki adott. Hatalmas felelősség nyugszik vállainkon s ez a teher bármily édes is, félelemmel terhes, mert nem hibázhatunk.

Serena hosszasan figyelte a bokor alján turbékoló madárpárt.

‒ De én oly érzésékre vágyódom, mik létünk alapjai, ám nekünk bűn, másoknak pedig az élet.

Verenia arca elkomorult.

‒ Pontosan mire gondolsz?

Serena torkában erős szorítást érzett, bármily jó barátságban is voltak, érezte, hogy szavainak súlya van.

‒ Megannyi csodás mű született, megannyi költő és szobrász képzeletét ragadta meg a szerelem, biztosan csodálatos lehet és…

Hirtelen Verenia hátrébb lépett, szemeiben ismeretlen ridegség és megvetés áradt, teste szinte megfeszült, puha kezeit ökölbe szorította.

‒ Nem! Megértetted? Soha többet ne beszélj erről, sőt gondolataid legmélyebb rejtekéről is irtsd ki még a csíráját is ennek a bűnös érzelemnek! – Serena döbbenten állt, soha se látta még ily haragosnak Vereniát, ki néhány pillanattal később, mint ki álmából ébredt, hirtelen elernyedt teste, hangjára ismét gyengédséget erőltetett látva a lány ijedt arcát. ‒ Bármily csábító is ezen érzelem, a valóságban nem oly fontos. A szerelem, pillanatnyi láng csupán, mi észrevétlenül felperzsel, majd a kihunyó tűznek csak hamvai maradnak. Örökké emlékeztetnek egy szép érzés fájdalmas elmúlására. Te nem tudod, mi történik Veled, ha egyszer beengeded szívedbe ezt az érzést Serena!

Nyomasztó csend ült meg körülöttük, mintha megállt volna az élet. Csak a fényesen ragyogó istennő tüzének pattogását lehetett hallani a távolból, ami ebben a szent percben, inkább volt nyomasztó, mint megváltó a két papnő számára.

Egy ideig még sikerült a lánynak elnyomni magában kíváncsiságát, valahányszor eszébe jutottak Verenia rideg szavai. Felvillant gondolataiban elődje sorsa, mely józanságot erőltetett elméjébe. Ha valóban igazak a súlyos szavak a szerelemről, akkor ez csak az Istenek próbatétele lehet a halandók számára. Gyomrában erős szorítást érzett, valahányszor csak belegondolt, hogy milyen könnyedén elbukhatott volna ezen a próbán.

5 Róma vezetői a consulok voltak. Minden évben kettőt választottak, hogy irányítsák Rómát, háborúban vezessék a hadsereget.

6 Törvényszolga, aki a főbb tisztviselőket kísérte, valamint a büntetésvégrehajtásban vett részt. A magasabb rangú tisztviselőket több lictor illette meg. (Pl.: a consult tizenkettő.)

3. fejezet

Légionáriusok

Harsány nevetés zaja törte meg a tábori sátor csendjét. Római katonák élénk beszéde szűrődött ki résein át. Mély, dörmögő beszédéről már messziről felismerhetővé vált Rufus, ki a legnagyobb szószátyár volt mind között. Gyakorta hencegett csatatéren szerzett sikereivel, ám a valóságban az ütközetek során inkább bizonyult riadtnak mintsem hősnek. Nem így a hölgyek társaságában, kik örömmel keresték kegyeit. Hosszas dicsekvés közepette tekintete a sarokban megbúvó jó barátjára tévedt. Általában vele tartott szórakozásaiban amaz is s tán pont ez volt az egyetlen közös bennük. Marcus kevésbé beszédes természetével csak annyit közölt, amennyi mindenki számára befogadható, ám sajátos humorával túlszárnyalta Rufust. Olykor versengésre adott okot az a tény is, hogy míg Marcus munkától edzett vidékről származott, addig barátja hozzá szokott a kényelmi élethez, a fürdők és finom étkek okozta örömökhöz, testét hozzá kellett szoktatnia a fizikai megterhelés okozta sokkhoz. A kiképzés hihetetlenül nehéznek számított; ügyeskedni kellett a katonáknak úszásban, dárdavetésben, vívásban. A legionáriusokat állandó készültségben tartották. Naponta kétszer vitték ki gyakorlatozni őket, a fegyverforgatást nagyrészt karddal és a hajítógerellyel gyakorolták. Havonta három alkalommal 30 km-es menetgyakorlatot tartottak teljes menetfelszerelésben. Gyakran tűnt elviselhetetlennek, főleg a városi származásúak számára. Kezeiket hólyagok borították, izmaik fájdalma mindennapossá vált. Teljesítőképességük határán olykor a szökés vagy a parancsmegtagadás gondolatával játszottak s csak a fenyegető halálbüntetés eshetősége tartotta bennük az erőt a kitartáshoz. A fegyelem volt sikereik alapja, a háború tanította a katonát fegyelemre, de békeidőben is folyamatosan foglalkoztatni kellett őket, hogy ez a rendezettség ne lankadjon. Marcus tiszta szívéből gyűlölte ezeket az időszakokat, mikor napjai a közmunka unalmas hétköznapi ingoványába ragadva teltek, nem érezte magát ide valónak. Élete folytonos küzdelemmel telt, mind az ellenséggel, mind önmagával, mind az emberek állította törvénnyel. Otthona már hosszú ideje a tábor volt s minden mi katona léte előtt létezett, semmissé lett, mikor egy járvány elvette tőle mindazokat, kiket valaha szeretett.

‒ Marcus, öreg barátom! Hát hagyod, hogy egyedül fogyasszam el ezt a jó bort? Van neked szíved, így hanyagolni legkedvesebb bajtársad, eme nehéz feladat elvégzésében? – nevetett fel Rufus, miközben újra töltötte kupáját immáron sokadszorra az est folyamán.

Úgy tűnt tán szavai nem találnak meghallgatásra, ám kis idő elteltével Marcus is csatlakozott a társasághoz s bár hangulata nem tűnt éppen ideálisnak a mulatozáshoz, igyekezett erőt venni magán, s jó képet vágni barátja invitálásához.

‒ Töltsd tele, érezd a törődést! – s már emelte is poharát a magasba. Belekortyolt, lassanként kezdte érezni az alkohol hatását, amint az finoman bizsergető érzéssel szétterült egész testében.

Rufus hosszasan figyelte barátját, ki olyan savanyú arccal ült közöttük, mint aki élete legnagyobb csatájára készül s tanácstalan, hogy mivel is tölthetné utolsó óráit.

‒ No, mi lelt téged ily hirtelenjében, tán nem elég jó a bor, az úri szádnak? – heccelődött kíméletlenül.

Marcus elhúzta a szája szélét.

Rufus nem hagyta annyiban a dolgot.

‒ Úgy látom, itt már komolyabb orvosság szükségeltetik! Tán egy finom hölgy karjai között meglelnéd a boldogságot ma éjszakára? – nevetett fel, hangjában játékossággal.

Marcus gondolataiba bevillantak az emlékképek közös kalandjaikról, számtalan hölgy társaságában, és bár kellemes érzést keltettek benne ezek az emlékek, mégsem érték el a kívánt hatást.

Rufus arca elkomorult.

‒ Az Istenekre barátom! Nincs oly borzalom a földi világon, mire ne lenne gyógyír a jó bor és egy szépasszony társasága! Mondd hát, mi végre ez a búskomorság?

Marcus maga se tudta megfogalmazni, miért is érez ürességet, mely az utóbbi időben számtalanszor tört rá. Az eltelt időszak eseménytelensége nyomasztotta, vágyott vissza a csatatérre, hol egy igaz célért küzdhetett.

‒ Csak félig igaz ez barátom! Hiszen ez mind maga a gyönyör, de vad lelkemnek ez mind kevés. Ott kint a csatatéren, ott van az én világom!

‒ Badarság! – vágta az asztalra poharát Rufus. – Nincs ott más, csak gyötrelem és halál! Hogy lelhetsz te bármily gyönyört a pokol legsötétebb bugyrában?

‒ Mi értelme itt senyvedni, mint valami egyszerű halandó, ki csak robotol s csupán néhány órányi gyönyört kap, mi később gyorsan feledésbe merül?

Rufus öblös hangján felkacagott.

‒ Tán néked nem sikerül annyi gyönyört megélned, mint nekem s ezért károgsz itt badarságokat! Ha te is oly jó szerető lennél, mint én, nem felejtenél!

Marcus gondolataira egyre nagyobb hatást fejtett ki az alkohol mámora.

‒ Valóban? Mégis hány asszonynak emlékszel a nevére, vagy csak akár az arcára?

A levegő kezdett egyre fülledtebbé válni körülöttük.

‒ Hát aztán? Mit számít egy bájos arc, vagy a név mit szülei egykor ráaggadtak. A lényeg meglátása barátom, az hiányzik belőled! – Kacagott fel ismét gúnyosan Rufus. – A lényeg nem más, mint a formás vénuszi test, melyet azért teremtettek, hogy a férfit boldoggá tegye!

Csend borult az egykor nevetéstől hangos sátorra. Marcus belátta, hogy meddő vitát folytat barátjával, minek kimenetele oly tettekhez vezethet, mire másnap nem lenne büszke. Ismerte jól társa heves természetét, melyet a borgőzös agyában nem tudna lecsillapítani.

‒ Való igaz bajtárs, a nő az Istenek ajándéka. – jegyezte meg lemondóan Marcus.

Az éjszaka sem hozott békességet háborgó lelkének, minduntalan csak forgolódott s közben a hajnal fenyegető közelsége is aggasztotta, hiszen egy új nap újabb szenvedést hoz, és csak idő kérdése, hogy mikor tör felszínre elégedetlensége, mely az idő múlásával nőttön nőtt benne.

Álmatlansága okán csak nagy nehézségek árán tudott felkelni s vontatottan haladt csapatával az útépítéshez, ahová kivezényelték. Rufuson nyoma se látszott fáradtságnak, mintha az előző este elfogyasztott italmennyiség elpárolgott volna szervezetéből, frissen, kötelességtudóan menetelt a sorban. Feszültségnek nyoma se volt arcukon, igazából semmiféle érzelem nem látszódott rajtuk. Katonaemberek lévén, csak a kötelességüknek éltek. A város nyüzsgött a sok kereskedőtől, kik igyekeztek kitérni a katonák útjából. Jelenlétük tekintélyt parancsolónak, olykor talán fenyegetőnek tűnt számukra. A hadsereg általában nem mehetett Itália területére, egyedül az útépítés miatt táborozhattak le a város közelében. Marcust felettébb zavarták a város zajai, csak nagy nehézségek árán tudott erőt venni magán, hogy uralkodjon zaklatott hangulatán. Mintha a sors gúnyos tréfát űzött volna véle, pont az útjába sodort egy kellemesnek semmiképpen sem mondható alakot, ki erőszakosságával kitűnt az egyre csak gyülekező tömegből. Egy gyermekével arra haladó asszonyt szemelt ki áldozatául, kiben meglátta az üzleti lehetőséget. Karjánál fogva megragadta és ráncigálni kezdte a néhány méterrel arrébb álló asztala felé, hol megannyi díszes kelme sorakozott, silányságuk már messziről látszódott. Az asszony tiltakozott, ismerte már jól ezt a kereskedőt, ki legutóbb is átverte s kinek szándékai sosem voltak tisztességesek. A tettlegességig fajuló vitában a feldühödött férfi meglökte a védtelen asszonyt, ki magával rántotta gyermekét. Marcus, látva ezt a néhány pillanat alatt lejátszódó eseményt, józanságát sutba vetve azonnal megindult a kereskedő irányába, ki igyekezett mielőbb eltűnni a tömeg takarásában, sikertelenül. Még hallotta a távolból, felettese parancsát, ám mintha megszűnt volna a világ körülötte, s teste minden egyes porcikáját átitta volna a csatákban oly sokszor érzett vágy a gyilkolásra, csak ment tovább. Hirtelen egy erős szorítást érzett vállán és hátrapillantva barátja rémült tekintetével találkozott. Mintha egy álomból ébredt volna, úgy vágta képen a fenyegető valóság. Parancsmegtagadás – visszhangzott fejében bűne, mely egyet jelentett halálos ítéletével.