Richard Flanagan

Első személy

részlet

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Richard Flanagan: First person
Knopf, Penguin Random House, Australia, 2017

Copyright © 2017 Richard Flanagan

Hungarian translation © 2022 Kada Júlia
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás
Borítófotó © Drepicter / Getty Images

ISBN 978 963 676 973 4

Felelős kiadó Sárközy Bence
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Nikki Christernek

1

1

Első csatánk: a születés. Én be akartam venni, ő ki akarta hagyni. Vitatkoztunk aznap reggeltől estig, aztán még fél napig. Ő azt mondta, ennek semmi köze hozzá. Később lassan felfogtam, mire gondol, de akkor még csak azt láttam, hogy fafejű, és érthetetlenül akadékoskodik: mintha valójában nem is akarná, hogy egyáltalán készüljön memoár. Persze valóban nem akarta, de nem ez volt álláspontjának lényege. Vagy a lényeg. Ám erre csak később jöttem rá, sokkal később, amikor már attól féltem, hogy annak a könyvnek a kezdete az én végem lesz.

Vagyis későn.

Manapság beérem a valóságshow-val. Létezik valami fájó, csikorgó üresség, valami magány. Ami félelmetes. Megrémít, hogy élhettem volna, de sose éltem. A valóságshow nem hat rám így.

De akkoriban megzavart ez az egész. Mások féltettek, hogy visszasüllyedek az irodalomba. Mármint az allegóriákba, szimbólumokba, a táncoló idő szóképeibe; az olyan könyvekbe, amelyeknek nincs meghatározott kezdetük vagy végük, legalábbis nem ebben a sorrendben. Mármint a kiadóm féltett ettől, aki a meglepő Gene Paley nevet viselte. Ezt illetően nagyon konkrétan fogalmazott: egyszerű történetet kell egyszerű szavakkal elbeszélnem, és ha a történet valahol nem egyszerű – ha netán a látványos bűncselekmény bonyodalmait ecsetelné –, le kell egyszerűsítenem, egy anekdotával illusztrálnom, és soha nem használhatok két sornál hosszabb mondatot.

A kiadónál azt suttogták, hogy Gene Paley-t megrémíti az irodalom. Nem ok nélkül. Először is: nem kelendő. Aztán meg joggal állíthatjuk, hogy olyan kérdéseket tesz fel, amelyekre nem tudja a választ. Arra készteti az embereket, hogy elámuljanak önmagukon, márpedig ez mindent összevéve ritkán szerencsés dolog. Emlékezteti őket, hogy az élet merő kudarc, és aki ezt nem tudja, az tudatlan igazán. Talán ebben az egészben van valami transzcendencia, vagy egy részében némi bölcsesség, de Gene Paley nem akart a transzcendenciával játszadozni. Gene Paley azokat a könyveket szerette, amelyek egy vagy két dolgot mondtak el újra meg újra. De inkább csak egyet.

Elegendő, mondta volna Gene Paley, ha kelendő.

Megint kinyitottam a kéziratot, és újra elolvastam az első sorokat.

Az Ausztráliai Biztonsági Szervezethez 1983. május 17-én benyújtott jelentkezésemet az aktív biztonsági tiszti (felügyelői) állásra (4/5 aktív osztály) két szóval írtam alá: Siegfried Heidl, és ezzel kezdetét vette új életem.

Csak hónapokkal később jöttem rá, hogy Siegfried Heidl nem is létezett addig a napig, amikor ezt a levelet aláírta, úgyhogy ez tulajdonképpen becsületes kijelentés volt. De hát a múlt mindig megjósolhatatlan, és mint később megtanultam, szélhámosként az volt az egyik legnagyobb erénye, hogy ritkán hazudik.

Ziggy Heidl álláspontja szerint az ő negyvennyolc oldalas kézirata – a vékony papírköteg, amelyre gyakran úgy nyomta rá széttárt ujjakkal a kezét, mintha kosárlabdát pattogtatna – elmondott mindent, ami bárkit érdekelhet, aki Ziggy Heidlről olvasni akar. Az én dolgom, mint íróé, egyszerűen az, folytatta, hogy csiszoljak egy keveset a mondatokon, és esetleg jobban kidolgozzak egy-két részletet az irányításával.

Ezt, mint annyi mást, olyan átéléssel, olyan magabiztosan és olyan meggyőződéssel adta elő, hogy nagyon nehezemre esett teljesíteni a kötelességemet, és felhívni a figyelmét, hogy a kéziratában egyetlen szó sem esik a gyerekkoráról, a szüleiről, sőt még a születési évéről sem. Válaszára még ennyi év után is jól emlékszem.

Egy élet nem lehántani való hagyma, nem palimpszeszt, amelyet le kell kaparni, hogy feltáruljon eredeti, igazabb jelentése. Hanem véget nem érő ötletelés.

Nyilván látszott rajtam, hogy megdöbbent ez a különös szóhasználat, mert hozzátette, mintha csak egy nyilvános vécé használati utasításával szolgálna: Tebbe. Ez az ő egyik aforizmája.

Ahol hiányoztak a tények, visszafogott érveléssel pótolta őket, ahol nem voltak érvek, tényekkel pótolta őket, bár rendszerint kitaláltakkal, melyek hihetőek voltak, mert olyan könnyedén bukkantak fel valami váratlan nézőpontból.

A nagy német installacionista, mondta Heidl. Thomas Tebbe.

Fogalmam se volt, mi lehet az a palimpszeszt. Vagy ki az a Tebbe, vagy mi az az installacionista, és mit csinál, s ezt közöltem is. Heidl nem válaszolt. Talán, mint egy másik alkalommal mondta, a saját múltunkból és mások múltjából merítve újítjuk meg magunkat, és az a valami új is a mi emlékezetünk. Ezt Tebbe fogalmazta meg a legjobban, akit én csak sok évvel később olvastam: lehet, hogy a por valaki másnak a vérét issza be, írta, de a por én vagyok.

Felnéztem.

Csak érdekelne, jegyeztem meg, hol nőtt fel Németországban?

Németországban?, nézett ki az ablakon Ziggy Heidl. Huszonhat éves koromban jártam ott először. Már mondtam. Dél-Ausztráliában nőttem fel.

De német akcentusa van.

Értem, mondta Ziggy Heidl. És amikor megint felém fordította húsos képét, nem tudtam levenni a szememet pufók arcán az apró izomról, amely minden mosolygásnál görcsben rángott: merev kis göb a renyheségben, egyetlen lüktető, feszülő izom.

Tudom, furcsa, de így van: német anyanyelvű szülők mellett nőttem fel, és nem akadt játszótársam. De azért boldog voltam. Ezt írja le.

Mosolygott.

Mosolya mélyén: vészjósló bűnrészesség rejtett áramlata.

Mit?, kérdeztem.

Ezt.

Mit?

Írja: boldog voltam.

Az a szörnyű mosoly. Az a rángó arc.

Bumm-bumm, döngött hangtalanul. Bumm-bumm.

2

Egy igazgatói sarokirodában dolgoztunk a kiadóvállalat Port Melbourne-i központjában. Valami nemrég nyugdíjazott vagy mostanában kirúgott kreatív vagy marketingigazgató irodája lehetett. Ki tudja? Nekünk nem mondták meg, de Ziggy Heidl fontos embernek érezte magát ebben az irodában, és csak ez számított, az nem, ha én kínosan érzem itt magam. 1992-ben jártunk, közel azokhoz a ma már olyan távoli napokhoz, amikor a kreatív igazgatóknak még ilyen szobájuk volt, és bárszekrényük; még az Amazon meg az e-könyvek előtt; még mielőtt az olyan kifejezések szavai, mint a memóriaalapú analitika, a fogyasztói elégedettség és az ellátási lánc összehangolása, úgy egybeforrtak, akár a hóhérhurok kötelének szorosan tekeredő gyűrűi; még mielőtt az ingatlanok értékének megállíthatatlan növekedése és a kiadók összeomlása következtében a kiadói irodákból vágóhídszerű szerelőcsarnokok lettek, ahol a munkatársak szorosan egymás mellett ültek a szerelőpadnál, mintha mondjuk a Vörös Hadsereg kabuli kantinjában lennének 1979 táján.

És mint az akkori Vörös Hadsereg, a könyvkiadás is a válságos stagnálás állapotába jutott, amelynek akkor még sem válságos voltát, sem véglegességét nem ismerték fel. De lejjebb, ahol a kiadó dolgozói ültek, annyi apró lyukat ütöttek az elbocsátások, hogy egyetlen hatalmas lefolyónyílás lett belőlük, melyen át pár év múlva hirtelen és váratlanul lezuhant a kiadó számos emelete, recsegve földet ért, és egyetlen emeletté tömörült. Aztán az az emelet is egyre jobban összezsugorodott, mialatt az irodák terét elöntötte a startupcégek, befektetési társaságok és internetes forgalmazók növekvő tengere – a bomlás beözönlő óceánja –, végül az emeletnek csak a fele maradt, és azon az eltűnő szigeten a könyvek már csak nehezéket jelentettek, az írók meg pusztán nehezékszolgáltatók, homokzsáktöltők lettek, és egyre alacsonyabb kasztba kerültek, ha ez egyáltalán lehetséges volt még. Mindez talán azt sugallja, hogy van bennem némi nosztalgia, hogy a Port Melbourne-i irodának volt valami varázsa vagy karaktere.

De nincs bennem.

És nem volt benne.

Falait könyvespolcok borították, de azok a polcok, ha jobban szemügyre vette őket az ember, éppolyan lehangolónak bizonyultak, akár a könyvkiadás világa. Nyomasztóan ürülékbarna, tíkfautánzat furnérral borított farost lemezből készültek, és politúrozás helyett csak lelakkozták őket. És a könyvek! Azokon a polcokon kizárólag a kiadó – az akkoriban tekintélyes Schlegel TransPacific (vagy ahogy még ismerték, a TransPac vagy STP) – saját termékei sorakoztak. Könyvek csokoládéról, kertészkedésről, bútorokról, hadtörténetről, unalmas celebekről; érdektelen memoárok és ponyvaregények; a kiadásukból származó haszon csekély töredékéből fedezték annak a néhány kötetnek a kiadási költségeit, amelyeket én valódi könyveknek tartottam (regények, esszék, versek, novellák), és amelyek közül egy sem került oda azokra a fényes polcokra. Néhány további szakácskönyvön, képeslapon és kézikönyvön kívül, melyek még mindig eladhatók voltak, ott díszelegtek még Jez Dempster művei, minden kötet egy salaktégla, rajta ormótlan, domborított aranybetűkkel a JEZ DEMPSTER név. Micsoda szemét volt! Milyen undorító látvány! Akkor sejtettem meg először, hogy amit én könyvnek, irodalomnak tartok, az igen apró és általában sikertelen részhalmazát képezi annak, amit az STP-nél úgy emlegettek – rejtjelezve, titokzatosan –, hogy a szakma.

A szakma magyarázatul szolgált mindenre. Az általános vélekedés szerint mindent megmagyaráztak az olyan semmitmondó fordulatok, mint hogy „a szakmában ez így megy” vagy „a szakmában kötelező”. Az első naptól fogva tudomásul vettem, hogy a szakma valamiért úgy gondolja, ha elmondom Heidl történetét, az sokkal valóságosabb könyv lesz, mint a valódi könyv, amelyről addig azt hittem, dolgozom rajta: a saját befejezetlen első regényem.

Ennek szerintem nem volt semmi értelme, de hát a szakmának sem volt semmi értelme. Például annak sem volt semmi értelme, hogy Heidl memoárját – olyan okokból, amelyeket soha nem sikerült megértenem – titokban kellett tartani. A kiadónál nem tudhatott róla senki, csak az a néhány ember, aki velünk dolgozott a könyvön: maga Gene Paley, bár ő kiadóként a munka nagy részét a szerkesztőre, Pia Carnevale-re hagyta, és még egy-két ember. Mindenki másnak azt kellett mondanunk, hogy egy vesztfáliai népköltészeti antológia összeállításán dolgozunk. Nem tudom biztosan, ki találta ki ezt a hazugságot – Ziggy Heidl vagy Gene Paley akkor vagy én később –, de éppolyan lenyűgöző volt, mint amilyen nevetséges. Hogy miért vállalkozik ilyesmire a kiadó, azt a kérdést tudomásom szerint senki sem tette fel. Eggyel több furcsaság volt az érthetetlen dolgokkal teli munkában – de hát a szakmában már csak így megy, nem igaz?

A bútorzat illett a silány és fellengzős stílushoz: az ál-Edward korabeli laminált igazgatói íróasztal, amely mögül Ziggy Heidl véget nem érő telefonhívásait intézte, túl nagy volt, a tárgyalóasztal pedig, amelynél én dolgoztam, túl kicsi, így nem felelt meg valódi rendeltetésének, hogy értekezleteket tartsanak körülötte. A kissé piszkos, párnázott fotelek lazacszín-szürke, hullámmintás nejlon jacquard-kárpitozásának tapintása olyan volt, mintha félig megolvadt volna az anyag. A zaklatott színezés mindig úgy hatott rám, mint egy Francis Bacon-festmény. Úgy éreztem, egy néma sikolyban ülök.

3

Gene látni szeretne, Kif, állt meg egy fiatal nő az irodánk ajtajában. Alá kell írnod egy szerződést.

Gene Paley nem akart semmi ilyesmit: már az első nap aláírtam a szerződésemet, az régen volt, szinte el se lehetett hinni, hogy csak hétfőn történt, és most szerda van. Tudtam, Gene Paley arra kíváncsi, hogyan haladunk.

Lassan, vallottam be, amikor ott álltam Gene Paley előtt az irodájában, mialatt ő az asztalát borító nyomtatott táblázatokat tanulmányozta. Egyszerűen nem szolgál… részletekkel.

Fiatalkora?

Homályos történetek arról, hogy egy Jaggamyurra nevű, isten háta mögötti dél-ausztráliai bányászvárosban született német szülők gyermekeként.

Ennyi? Gene Paley még mindig nem nézett fel.

Többé-kevésbé.

Hm.

Inkább kevésbé.

És az átverés? Mint mondtam, nem ok nélkül híres bűnöző. Hétszázmillió dollár. Ausztrália történelmének legnagyobb csalása. Kifejtette, hogyan csinálta?

Homályosan.

Hát a CIA-t?

Még homályosabban.

Hm, mondta Gene Paley, és elhallgatott. Beszélgetéseiben gyakran előfordult ez a halk, elmélyülő dünnyögés, mintha minden mondatával kudarcnak minősítené a hallottakat. Ez vagy a minduntalan visszatérő „amint mondtam” fordulat. Egész beszédmódja szokatlan volt, az előbb gyorsan, aztán lassan előadott pattogó, rövid mondatok úgy hangzottak, mint egy döglődő telexgép zöreje.

Jó… mondtam, de elakadt a szavam.

Az egyik táblázatba, mely olyan széles volt, mint egy külvárosi mellékút, Gene Paley beírt néhány aprólékos jelet, töltőtolla tintája feketén virított a világoskék-fehér csíkos papíron a nyomtatott számok hamuszín foltja mellett.

Jó történetek, mondtam. Csak egy kicsit…

Homályosak?

Homályosak? Talán.

Amint mondtam, maga tud írni, szegezte tekintetét Gene Paley még mindig az előtte sorakozó számokra. De rá kell vennünk, hogy beszéljen.

Furcsán nehéz szemhéja volt, és erről meg apró arcáról, csőrszerű orráról, a körülötte lengő alig érezhető porszagról és a sejtelemről, hogy bármelyik pillanatban belém marhat mélyen és váratlanul, Suzy kedves örvös sándorpapagája jutott eszembe, amely egyetlen alkalmat se szalasztott el, hogy belém csípjen.

Szükségem van rá, hogy mondjon valamit, közöltem. De őt… őt egyszerűen nem érdekli a könyv.

Gene Paley fölemelte tekintetét, könyörtelen pillantása az enyémbe kulcsolódott.

Hm, tartotta magától kartávolságra talányos mozdulattal túlméretezett töltőtollát, mely olyan gondosan megmunkált és lehetetlen darab volt, akár egy krómozott öntözőcső, és leejtette az asztalon heverő táblázatok több kilométernyi számsorára. Az évtizedek, melyek alatt az ilyen számok jelentették az életét – kinyomtatott példányok száma, eladott példányok száma, nagyban értékesített példányok száma, kiskereskedelemben eladott, visszaküldött, leértékelt példányok száma, könyvkereskedőknek biztosított árrés összegét kifejező számok, számok, amelyekről hazudott a többi kiadónak meg az újságíróknak, pokolian valóságos számok, csak az ő álmaiban létező számok, igaz számok, hamis számok, a pénzéhes könyvkereskedelmi láncoknál odaveszett összegeket kifejező számok, ostoba íróktól és beképzelt ügynököktől visszaszerzett összeget kifejező számok, a számok kétségbeejtő volta és szépsége és puszta alkímiája – ez a megszámlálhatatlan szám az idők folyamán olyan érzékennyé tette Gene Paley-t a profit lehetőségére meg a veszteségtől való rettegésre, hogy az már valami hatodik érzékkel volt határos. És ez az érzékenység most is aggodalomtól, talán félelemtől vibrált.

Magát a szerződése nemcsak arra kötelezi, hogy írjon, jelentette ki, s hangja még mindig szívélyes volt, de valahogy határozottabb… valahogy elszánt. Arra is kötelezi, hogy vele írjon, nekünk. A maga dolga rávenni őt, hogy beszéljen. Ha ő nem beszél, nincs könyv. Amennyiben hat hét múlva nincs könyv, magának nem jár pénz. Semennyi. Nem hát. Igen?

Nem, feleltem. Igen.

Nem, mondta Gene Paley. Semennyi.

Igen, feleltem. Nem.

Beszéd közben Gene Paley szabályos négyszögletes halomba hajtogatta a táblázatokat, felállt, és szégyenkezés nélkül levette az ingét, hogy láthatóvá lett atlétatrikója, mely lötyögött cingár, fehér testén.

Egy könyv megírásának csak három szabálya van, közölte Gene Paley olajozottan, érezni lehetett, hogy ezt a viccet már sokszor elsütötte. Csak már senki sem emlékszik, mik azok.

Sovány karja, melynek megereszkedett bőrén alul néhány élénkvörös folt virított, alig nagyobbak, mint a véletlen golyóstollnyomok, lazán illeszkedett egy testhez, amely szemmel láthatóan sose végzett fizikai munkát. Beláttam, hogy valaki, akit olyan nyilvánvalóan nem zavar, hogy Génnek hívják, mint Gene Paley-t, fölötte áll a férfiúi önbizalomhiány konvencióinak, ahogyan én neveltetésem alapján értelmezem őket. Alig három napja dolgoztam a Heidl-memoáron, de már sejtettem, hogy ez a szűklátókörűség csak egy gondolkodásom megannyi korlátja közül. Mégis úgy véltem, szégyenletes közszemlére tenni egy ilyen testet: egy dakszli törzsét egy nimfapapagáj fejével. Ezt csak Arcimboldo tudná méltóképpen ábrázolni.

Kinyitott egy szekrényajtót, és elővett egy frissen vasalt inget.

De igyekezzen befejezni az első fogalmazványt, mondta Gene Paley. Gyorsan. Ez a tanácsom.

Ügyet sem vetve jelenlétemre vagy arra, hogy mit gondolok, fölvette az inget, és egyetlen mondattal szolgált, amelyet láthatóan kielégítő magyarázatnak talált.

Ebédeljen, javasolta, amíg begombolta ingét, Jez Dempsterrel.

Jez Dempster könyvei százezrével keltek el. Talán milliószámra. Jez Dempster volt a nagyágyú a szakmában.

Amint mondtam, egy magafajta író sokat tanulhat a világ Jez Dempstereitől, jelentette ki Gene Paley. Igen?

Igen, feleltem vagy visszhangoztam, a jelek szerint ez egyre ment. Például?…

Például hogy csak meg kell tanulnia kellően rosszul írni, és rengeteg pénzt kereshet. Maga most a másik lehetőséget választja.

Jól írok?

Semmit sem keres.

Bár Gene Paley álmatag pillantásában és halvány mosolyában gyöngédség, sőt – talán – kedvesség bujkált, abban a sovány testben, azokban a petyhüdt karokban csalhatatlan érzék rejlett a ranghoz és pénzhez. Főleg a pénzhez. Talán ez volt a legfejlettebb benne, ez a szinte sámáni érzék a pénzhez: szükségleteihez és igényeihez, mámorához és gyötrelmeihez, ahhoz, hogy milyen imádatot és tetteket követel tőle, aki közvetítő az ő világa meg a miénk közt. Olyan eltökéltség volt benne, amelyről már akkor is tudtam, hogy könnyen kegyetlenségbe fordulhat, mert az olyan ember, akit nem érdekel, hogy mit gondol a testéről egy másik ember, az olyan, akit nem érdekel, mit gondol bármiről bármelyik másik ember, és ha már itt tartunk, az sem, hogy milyen sors vár arra a másik emberre.

Jez Dempster azt mondja, gombolta ki a nadrágját, és eresztette félárbócra a sliccét, a klasszikus olyan könyv, amely sose fejezi be, amit mondani akar.

Begyűrte az ingét, és visszagombolta a nadrágját.

Maga nem klasszikust ír, mondta. Maga sikerkönyvet ír. És elvárom, hogy mondjon el mindent, amit bárki olvasni akarhat egy Siegfried Heidlről szóló könyvben. És elvárom, hogy ez a könyv hat héten belül kész legyen.

Be kell vallanom, elbátortalanított a látvány, hogy Gene Paley inget vált. Valami abban, ahogyan viselkedett – mint a királyok, akik az udvaroncokkal meg kérelmezőkkel foglalkoztak, és államügyeket intéztek szarás közben –, világosabbá tette a viszonyunkat, mint bármi, amit valaha mondott nekem. Annyi minden hiányzott belőle, amit én egy embertől elvártam volna, mégis nyilvánvaló volt, hogy azt hiszi, fölöttem áll. És bármennyire utáltam magam ezért, észrevettem, bár nem akartam bevallani magamnak, hogy feszengésem, ideges válaszaim mintha valahogy azt sugallnák, egyetértek vele.

Nem hiszi, mondta később Ray, amikor beszámoltam neki az ingcseréről. Tudja. Tudja, hogy fölötted áll. A magafajta embereket úgy nevelik, hogy tudják.

A cipője, vezetett karját széttárva az ajtóhoz már felöltözve Gene Paley.

Tekintete a lábamra siklott, a jobblábas Adidas Vienna futócipőmre, melynek talpa kis híján levált. A cipő nem esett szét éppenséggel, legalábbis még nem, és reménykedtem, hogy kitart még teljes hat hétig, ha járás közben nem hajlítom be, csak emelem a lábfejemet.

Nincs másik?

Amíg őt néztem, végig engem tanulmányozott, és rájöttem, hogy könnyűnek találtattam. Mi tagadás, nem volt másik cipőm, és nem is telt rá, de szégyelltem bevallani, szégyelltem bármit mondani. Nincs más hátra, jobban kell igyekeznem, hogy szóra bírjam Heidlt, akkor majd kifizetnek, és lesz pénzem többek között egy pár új futócipőre is.

4

Visszamentem azon a hosszú folyosón kicsit sántikálva, hátha így pár nappal tovább tart az Adidas Viennám, és beléptem az egyre nyomasztóbb igazgatói irodába, ahol Heidl az igazgatói íróasztal mögött állva beszélt az igazgatói telefonon. Intett nekem, mozdulatát leginkább főnökinek nevezhetném; egyszerre volt lekezelő, felsőbbséges és fesztelen: a hatalmasok taglejtése. Visszaültem a tárgyalóasztalhoz, körülötte a három szék talán nem is bonyolult Francis Bacon-portré, gondoltam, inkább egyenesen Munch-sikoly, és amíg a Mac Classic betöltődött, Heidlt figyeltem. Letette a telefont, és azonnal rátért megint a toxoplazmózisra, vagyis a toxóra, ahogy ő nevezte.

A toxo lenyűgözte Ziggy Heidlt, vagyis Ziggy Heidl azt mondta, a toxo lenyűgözi őt. Mindenesetre gyakran előhozakodott azzal a témával, hogy a toxoplazmózis-parazita agyukra gyakorolt hatására a patkányok elveszítik ösztönös félelmüket a macskáktól. A felbátorodott patkányokat aztán megeszik a macskák, és pályafutásának ezt az állomását a toxoplazmózis-parazita arra használja fel, hogy bennük szaporodjon reprodukciós ciklusa következő fokán. A macskák aztán az emberekkel kapcsolatba kerülve ürülékükkel megfertőzik őket, így adják tovább nekik a parazitát.

Heidlt főleg az foglalkoztatta, hogy a toxo – amely a patkányok viselkedésére olyan végzetes befolyással van – pontosan milyen hatással lehet az emberekre. Órákig törte a fejét azon, milyen gyakran tartanak sok macskát az őrültek. Vajon a toxo arra használja ezeket az embereket, hogy gondozzák a macskákat, és ezzel maximalizálják az esélyt, hogy a toxo fennmarad a macskákban? Vajon az őrültek mindig őrültek voltak, vagy a toxo tette azzá őket? Előadta, milyen jelentős szerepet játszik a toxo az öngyilkosságokban vagy a skizofréniában. A kérdés, amelyre senki sem tudta a választ az volt: miért készteti a parazita ilyen tettekre az embereket?

Ha az ember csak állt és hallgatta, a maga módján remek előadó volt, de én szinte egyetlen szavának se vehettem semmi hasznát. És amikor arról beszélt, hogy a paraziták most a delfineket fertőzik meg a farmok szennyvize révén, már attól féltem, olyan ő is, mint a toxo, amely annyira lenyűgözi. Egy pillanatra az a nevetséges ötletem támadt, hogy valami hatalmába kerítette a tudatomat, és arra kényszeríti, hogy saját akarata, saját érdekei ellen cselekedjék. Ebből rájöttem, mennyire tele vagyok már félelemmel, és milyen esztelen ez a félelem.

Kizárólag azzal törődöm, határoztam el, hogy pár szót leírjunk aznap. Elmesélte a gödölye történetet másodszor is – vagy ez volt az első eset? –, de most úgy lőtte fejbe a gödölyét, hogy lassan halt meg, és ő csak nézte.

Ezt is meg lehetett tanulni Heidltől: hogy milyen könnyű emlékezni; hogy milyen nehéz rájönni, van-e valami igazság akár egyetlen emlékben is. Hogy mennyit segít az őszinteség a szükséges hazugságban, és hogy a hazugság hogyan tart életben minket.

5

Emlékszem, az első vagy utolsó alkalommal a gödölyetörténet után az ablakhoz mentem, és kinéztem. A távolban néhány daru görnyedezett kimerülten, mögöttük a láthatáron vörösen hanyatlott le a nap, és szürke meg véres fénnyel öntötte el a tájat. Három emelettel lejjebb az utcán khakiszín ruhás munkások rugdosták egymásnak a futball-labdát. Irigyeltem különös szabadságukat. Nem tudtam, hogy még mindig szabad vagyok. Pillantásom az STP Kiadó bejáratára siklott, megláttam a bőr bomberdzsekis Rayt odalent, cigarettát csavart, láthatóan unatkozott.

Amikor megfordultam, Heidl még mindig telefonált. Intettem, hogy szünetet tartok, és távoztam a szobából, mentem le a lépcsőn a harmadik emeletről az előcsarnokba és a főbejárathoz.

Kint, akárcsak bent, minden új volt. A kövezetet szegélyező gyeptéglasávon semmi szemét, sehol egy eldobott cigarettacsikk. A helyben öntött falú raktárak szürke betonfelületén még nem virított falfirka, nem éktelenkedett az alacsony irodaépületek umbrabarna és olajzöld vakolatán sem, amelyek meghökkentő egyformasággal sorakoztak az utcában és azon túl, amíg a szem ellátott. Rendezett és csillogó volt minden, várta, hogy egyforma iszapszínre kopjon, olyan új volt az egész, hogy az egyik szemközti épület némelyik ablakán még ott volt a védőfólia, és gyűrött kék műanyagcsíkok lifegtek itt-ott.

Erre a pöcegödörre túl érdekes szó a pöcegödör, mondta Ray.

Az egész nagyon új volt, de valahogy már a múlté. Ezt érezte az ember. Annyi mást szerettem volna érezni: izgalmat, ötleteket, érzelmeket, amiket felhasználhatnék, hogy kitaláljam Heidl képzeletbeli gyerekkorát. De csak iszonyú unalmat éreztem. Ha valódi író lettem volna, talán felfedezek valami posztmodern szépséget vagy legalább néhány sort, amely olyan, mintha felfedeztem volna. De én szigetlakó voltam, egy olyan világvégi szigetről jöttem, ahol a fontos dolgokat nem ember alkotta mértékkel mérték, és a modern irodalmat működtető látványok engem hidegen hagytak. Ahonnan én jöttem, azt unalmas és vidékies holtágnak minősítették, még azt se tudtam, hogyan kell helyesen látni, hát honnan tudtam volna, hogyan kell megfelelően írni?

Ez egyszerűen szar, állapította meg Ray.

Egy mellmagasságig érő, hosszú beton virágládának támaszkodott, amelynek alumíniumburkolatán a cég nevezetes emblémája, egy stilizált felszökő fehér bálna mellett filmnyomásos felirat hirdette: STP KÖNYVKIADÓ.

Heidl megint telefonál, közöltem.

A szeszélyes rohamokban süvítő szél homokot vágott az arcomba. A levegőnek nyirkoskő-szaga volt. Hangok is lehettek, de nem emlékszem rájuk. Talán távoli forgalom zaja. Talán nem. Olyan hely volt, ahol semmit sem vesz észre az ember, se a zajt, se a csendet.

Hát, most nem kellett kis híján meghalnunk, hogy eljussunk Ausztráliába, jegyezte meg Ray.

Ausztrál voltam, de valójában semmit sem tudtam Ausztráliáról, hiszen Tasmaniában nőttem fel, arról meg senki sem tud semmit, legkevésbé a tasmánok, akiknek csak valami szüntelenül növekvő rejtelem. Melbourne magabiztos város volt, legalábbis saját véleménye szerint, amit nem sokan osztottak; nagyszerű város, amely azt hitte, az aranyláznak köszönheti létét, és nem annak, hogy néhány évvel az arany megtalálása előtt lerohanták a területet a tasmaniai, azaz Van Diemen-földi telepesek, akik azzal szereztek hírnevet, hogy Tasmania határán halálosztagokat szerveztek, melyek bekerítették a megmaradt tasmán bennszülötteket, és éjjel a tábortüzük mellett mészárolták le őket.

Néhány tasmán szerint Melbourne olyan, mint Tasmania, csak nagyobb, amit én éppolyan ostobaságnak tartok, mint ha azt mondanánk, Tasmania olyan, mint New York, csak kisebb, ami épp annyira igaz és épp annyira ostoba. Valójában a világ tele van ostobaságokkal, de hát nélkülük miről is beszélgetnénk? Talán csak az a különbség az ember meg az állatok közt, hogy az ember be tudja tölteni napjait és életét a butaságok univerzumával, amíg végül el nem jön az egyetlen valóságos dolog, a halál, hogy véget vessen az ostobaságoknak. Manapság irigylek mindenkit, akinek tudtára adták, hogy valami halálos betegségben szenved. Reménytelibb pillanataimban rákért imádkozom.

Sétálok egyet, mondtam.

Az aszfaltút olyan csillogó tisztán feketéllett, mint egy luxuslakás konyhapultjának lapja, a még világosszürke járdaszegélyt friss betonpor lepte be, a galvanizált rácsok ezüstös gyöngyházfényben ragyogtak. Láttam azt, amire Gene Paley első megbeszélésünk során felhívta a figyelmemet, láttam, hogy ezeken az utcákon körülöttünk minden az ország virágzásáról szól, arról, hogy – a recesszió ellenére, a kamatok ellenére – a nemzet gyarapodik, vagy legalábbis a gazdaság már túl van a nehezén. Azokban a napokban nagyon sok szó esett a gazdaságról, úgy beszéltek róla, mint a Megváltó Krisztusról; az emberek még hittek a gazdaságban, ahogy korábban a politikában és még korábban Istenben, a balekok még a J-görbét meg a rugalmas árfolyamrendszert is megvitatták, mintha ezek a szavak valahogy megmagyaráznák őket meg az életüket.

De ahogy megálltam az első útkereszteződésnél – azon töprengtem, nem kellene-e megint dohányoznom, mindössze amíg ezen a könyvön dolgozunk –, csak egyetlen görbére tudtam gondolni: a jobblábas Adidas Vienna futócipőm talpról leváló felsőbőrének egyre növekvő domborulatára. Egyre több egyre egyformább utca sorakozott mindenfelé, a tökéletes egyhangúságnak ebben a labirintusában egy pillanatig nem is tudtam, hol vagyok, vagy hogyan találok vissza a kiadóhoz, holott végeredményben alig kétszáz méterrel volt mögöttem. Visszasántikáltam Vienna-kímélő lépteimmel, és kértem Raytől egy cigit.

Baszd meg, mondta Ray, előbb egy csípőprotézis kéne neked.

Az utcán futballozó munkásokat nézte. Egyikük cowboykalapot viselt: amikor elkapta a labdát, fölegyenesedett, lehajolt, fölhúzta a zokniját, homokot szórt a szélbe, és ünnepélyesen visszarúgta a haverjának. Ahogy a haverja elkapta, kis kört futott le a győzelem jelét mutatva.

Mit basszak meg?, kérdeztem.

Lófaszt, közölte lassan Ray. Egyetlen értelmetlen szót képes volt egy Nobel-díjas tudós húrelmélet-magyarázatának súlyával és titokzatosságával feltölteni.

Mit?

Hát ez az, haver.

Mi az?

Az, ismételte meg.

Fogalmam se volt, miről beszél, de máskor se volt.

Tudod te, haver, hajolt előre Ray.

Már mosolygott, közben cigarettát sodort nekem a Champion Ruby dohányából, és úgy nézett át rajtam, mintha győzött volna egy újabb kocsmai verekedésben. Vagy épp most akarna kezdeni egyet.

Kurva jól tudod te, kacsintott rám Ray. Ahogy kezembe nyomta a staubot, még jobban előrehajolt, hogy csaknem összekoccant a homlokunk. Lopva körülnézett.

Azt hiszi, meg akarják ölni, súgta.

6

Mondani akarnak ezt-azt a halottak. Közönséges dolgokat, mindennapi dolgokat. Éjjel visszajönnek hozzám, én meg beengedem őket. Hagyom, hadd beszéljenek. Arról beszélnek, amit megfigyelünk, amit látunk, amit hallunk és megérintünk, szabadon kóborolnak az igazi éjszakában, akár a hold. A testetlen levegő, írta Melville. De Ziggy Heidl nincs ott. Se Ray. Se mások. Régen, mielőtt írni kezdtem volna, mindent tudtam az írásról. Most nem tudok semmit. Az élésről? Semmit. Az életről? Semmit. A világon semmit.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0