A fordítás alapját képező kiadás:

Indrek Hargla

Apteeker Melchior ja Gotlandi Kurat

Raudhammas, 2017

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Fordította:

Rácz Nóra

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

A könyv megjelenését az Eesti Kultuurkapital támogatta

ISBN 978 963 551 163 1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2017 by Indrek Hargla

© Hungarian translation 2023, Rácz Nóra

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Tallinn térképe

Lübeck környékének térképe

Előszó

AZ ÚR 1433. esztendejének kora nyarán a tallinni komtur ráfordította a kulcsot dómhegyi várának ajtajára, és hadba indult Litvániába. Tallinn városától azt kérte a lovagrend, hogy jelöljön ki tíz talpraesett férfit a vár felügyeletére, nehogy a gazda távollétében tolvajok garázdálkodjanak az erődben. Egyébiránt Tallinn-nak nem sok köze volt az aktuális háborúhoz, bár rémtörténeteket meséltek róla bőven. Jagelló Ulászló lengyel király ugyanis szövetséget kötött a cseh huszitákkal „mindenfajta német népség ellen”, és a regény cselekményének idején az egyesített cseh és lengyel hadsereg feldúlta és végigfosztogatta a lovagrend poroszországi és pomerániai területeit. Eljutottak egészen a Balti-tengerig, ahol visszafordultak, kifosztott, fölégetett vidéket hagyva maguk mögött. A lovagrend seregei ekkor épp Litvániában háborúztak, Ulászló lázadó fivérét, Swidrygiellót támogatva a litván nagyhercegi cím megszerzésében. Az utánpótlásvonalaktól elvágva és a husziták gaztetteinek hallatán a lovagrend nagymestere természetesen kénytelen volt fegyverszünetet kötni. Ez szeptember 13–án történt, Lengyelország és a Német Lovagrend között viszont még sokáig folytatódott a háború.

1433. május 11-én éjjel tűzvész pusztított Tallinnban, mely az elővároson keresztül feltehetőleg a piactérig terjedt. A tűzvészben erősen megrongálódott a Szent Olaf-templom, számos lakóház és a piaci mészárszék. A bőséges tűzivíz-készletnek köszönhetően a város hamar meg tudta fékezni a tüzet. Ezek után tűzoltó eszközök beszerzésére kötelezték a tallinniakat, és elrendelték számos, fából készült épület lebontását. A későbbiekben mindez a város javára vált. Legközelebb a lívföldi–orosz háború idején égett le Tallinn, amikor az orosz–tatár sereg az angoloktól kapott ágyúkból gyújtóbombákat lőtt a városra.

A tallinni iskolai oktatás gyökerei visszanyúlnak egészen a város alapításáig – az egyik iskola fönt a Dómhegyen működött, a másik pedig az Alsóvárosban, a domonkosok rendházában. Oktatásügyben már korábban is adódtak viták, 1421-ben azonban a székeskáptalan panasszal fordult V. Márton pápához, kérve a régi privilégium megerősítését, miszerint ebben a városban csakis a püspöknek van joga iskola működtetésére. Kirobbant a tallinni iskolaviszály, melyben a város a domonkosok pártjára állt. Ez a diplomáciai és jogi huzavona évekig elhúzódott, és nemzetközi méreteket öltött. A nagyuraknak csak 1428-ban sikerült lezárniuk a vitát azzal a döntéssel, melynek eredményeként – lehetővé téve a gyermekek otthonukhoz közeli iskoláztatását – Tallinnban egy plébániatemplom számára saját iskola alapítását engedélyezték. 1434-ben már mindenesetre állt a tallinniak iskolája a Szent Olaf-templom tőszomszédságában. A tananyagról közelebbi adatok nem állnak rendelkezésünkre, de feltehetőleg nem sokban különbözött a lübeckitől, ahol ebben az időben négy városi iskolában tanították az anyanyelvi írás-olvasást.

A tallinni iskolaviszályhoz hasonló nézeteltérés Lübeckben is kialakult, az ottani püspökök sokáig nem akarták kiengedni a kezükből az oktatás monopóliumát. Bizonyára nemcsak a papság utánpótlásának, hanem az iskolai oktatás színvonalának biztosítása érdekében sem. A székesegyházi vagy káptalani iskolákban, melyek mindenki számára ingyenes oktatást nyújtottak, képzettebb papok tanítottak, mint a népiskolákban. Akkoriban a latin nyelven elsajátított hét szabad művészet, a septem artes liberales számított rangos oktatásnak, a valódi műveltség alapjának.

Lübeckben végül azzal a megoldással sikerült lezárni a vitát, hogy a székesegyházi iskolában és a Szent Jakab-templom iskolájában megmaradt a latin nyelvű oktatás, a városi iskolákban pedig, ahogy már korábban említettük, német nyelven tanították írni-olvasni a városi polgárok gyermekeit. Németföldön körülbelül a tizenötödik század közepére tehető a nagy népiskola-alapítási hullám. Több városból vannak biztos adataink arra nézve, hogy fiúk és lányok egyaránt jártak iskolába, sőt tanítónők is okították őket.

A reformáció átrendezte az iskolarendszert, számos intézmény kénytelen volt bezárni kapuit.

A kifejezetten az eretnekség felszámolására létrehozott inkvizíciós ítélőszék kialakulása hosszú folyamat volt. Több pápa és zsinat is kereste a megoldást, milyen módon és keretek között lehetne eredményesebben küzdeni a hitéletet megmételyező, egyre erőteljesebben burjánzó áramlatok ellen. Aquinói Szent Tamás szerint a hamis hit terjesztése sokkal súlyosabb bűn, mint a pénzhamisítás, hiszen míg a pénz csupán az e világi létben használatos segédeszköz, addig a hit a lélek örök életének abszolút feltétele. Az új intézmény létrehozása a katárok elleni keresztes háború után vált elodázhatatlanná. Az első ítélőszékeket az 1230-as években állították fel Languedoc tartományban. Az inkvizíció intézményének létrejötte az európai jog történetének fontos mérföldköve – a bírónak itt minden oldalról meg kellett vizsgálnia az ügyet, és ki kellett derítenie a teljes igazságot. Lassacskán a világi törvényszékek is kezdték átvenni az inkvizíciós, avagy lényegében nyomozati bírósági gyakorlatot annak egyik legfőbb újításával: a teljes ügymenet lejegyzésével együtt. Az inkvizítorok a kínvallatás eszközéhez is folyamodhattak, de erre ritkán került sor. A máglyahalál, mely a világi hatalom eszköze volt, és eredetileg a rómaiak büntették vele az árulókat, szintén inkább számított kivételnek. Az eretnekek kivégzése az egyház kudarcának beismerése volt, hiszen nem sikerült a tévelygőt a helyes útra térítenie, sem rávennie bűneinek megbánására. Németajkú vidékeken az inkvizíció nem volt olyan elterjedt és aktív, mint Európa újlatin nyelvű országaiban. Skandináviában és Lívföldön inkvizíciós ítélőszék nem működött, hacsak nem számítjuk annak Bonifác pápa 1399-ben kiadott bullájának azon rendelkezését, miszerint az inkvizítorok számát hatra kell emelni a domonkosok szászországi tartományában – márpedig ebbe a tartományba tartozott Rügen szigete, mely a roskidei egyházmegye, és ezáltal a lundi egyházkerület részét képezte, akárcsak Tallinn. Mindazonáltal az inkvizíció hatékony működésének hiánya az északi németajkú országokban minden bizonnyal közrejátszott abban, hogy ott a lutheri eretnek tanok később széles körben el tudtak terjedni.

A középkori filozófia és jog a munkát tekintette minden vagyon forrásának. A pénz csupán csereeszköznek számított. Ismét csak Aquinói Szent Tamás volt, aki Arisztotelész nyomdokain járva véglegesre csiszolta az uzsoraszerzés tilalmának doktrínáját. A pénz steril, nem szülhet újabb pénzt. A pénz segítségével az emberek csupán munkájuk gyümölcsét cserélik el tisztességes áron. A pénzkölcsönzés pedig egy másik keresztény ember jó szándékú megsegítése, amiért nem szabad kamatot fölszámítani. Quiquid sorti accedit, usura est. Minden, ami a kölcsönadott összeget meghaladja, uzsora. Az uzsora tehát nem a túlzott haszon kicsikarását jelentette, hanem a kölcsönadott összegen felül bármiféle többlet követelését. A lombard bankárok, hogy kivédjék az uzsoraszerzés vádját, az akkori jogi keretek között föltalálták a váltók cseréjének bonyolult mechanizmusát, a cambium per litterast, melyet a legtöbb kánonjogász kielégítő megoldásnak tartott. Értékpapírokkal üzleteltek, aki ezeket bemutatta, annak később és többnyire egy másik országban fizettek ki egy bizonyos összeget. A kamatot, észtül intresst (latinul az inter est jelentése: „közötte van”) természetesen rejtve beleszámították a váltó értékébe, de senki nem adott kölcsön pénzt senkinek, a felek csak váltókat cseréltek egymással. A csere nem azonos a kölcsönzéssel – cambium non est mutuum –, így a kánonjogászok többsége elfogadta ezt a koncepciót.

Többnyire legális, bár sokat vitatott hitelezési módozat volt még a damnum emergens – ha a kölcsönt határidő után fizették vissza, a kölcsönt nyújtó azonban arra számított, hogy ezt a kölcsönt fel tudja használni például házjavításra, akkor ezzel kár érte –, és a lucrum cessans, ami a hitelezőt feljogosította arra, hogy a késve törlesztő fél hibájából kiesett bevételét követelje.

Elmondhatjuk, hogy a mai bankrendszer a maga adósságpiramisaival, melyekben mindig mindenki adósa valaki másnak, csak a pogány római polgári joghoz való visszatérést követően tudott kialakulni Európában.

A házasság szentség, melyben a férfi és a nő úgy egyesül, mint Jézus az ő egyházával, így a házasság felbontása az e világi jog szerint korántsem volt egyszerű. Körülbelül a 13. századtól a válás két fajtáját ismerték. A divortium quoad vinculum a házasság semmisnek nyilvánítását jelentette, és a feleket feljogosította az újabb házasságkötésre. Ezt általában akkor engedélyezték, ha az ítélőszéken olyan körülmények fennállását sikerült bizonyítani, melyek miatt a házasság nem is jöhetett volna létre. Például közeli rokonság, elmebaj, impotencia, bizonyos esetekben a házasulandók életkora a házasság megkötésekor, külső kényszer, csalás, fenyegetés, tévedés, feltétel szabása, és így tovább. A divortium a mensa et thoro mai értelemben a házastársak szétköltözését jelentette, a közös otthontól való elválást, de egyikük sem köthetett újabb házasságot, amíg a másik élt. Így választották el a feleket például házasságtörés esetén. A nyilvánosság elől eltitkolt, egyházi közreműködés nélkül létrejött, avagy klandesztin házasságok teljesen legálisak voltak, de rengeteg jogi problémát vetettek fel. Különösen akkor, ha fel akarták bontani őket, vagy ha a házasság legitimitása vált kérdésessé.

Az ősi időkben rengeteg ezüst áramlott Észtországba, úgy a keleti és déli országokból, mint később nyugatról. Már az ezüst puszta birtoklása is fontos státuszszimbólum volt, csakúgy mint a finoman megmunkált ezüstékszer viselése. Az ősi észt ezüstbrossok aprólékos, gazdag díszítése az itteni ötvösök magas szintű szakmai tudását bizonyítja. Bár a középkorban ez a technikai tudás kezdett feledésbe merülni, a tehetősebb réteg ízlése pedig megváltozott, a tallinni ötvösök közül mégis sokan észt származásúak voltak. Az aranymívesek céheibe nem vettek fel észteket, ezüstékszereket azonban készíthettek, melyeket a német származású hölgyek is előszeretettel viseltek.

1
A vérontás béklyói

Lübeck

1432 októbere

AZ ŐSZ temérdek hajót és rengeteg embert terel össze Lübeck kikötőjében. Októberben, a Szent Dionüsziosz és Szent Lukács napja közötti időszakban tér haza a legtöbb lübecki bárka és vitorlás, majd áprilisig nem sok hajó hasítja már a Balti-tenger vizét, hiszen az idő hidegre fordul, beköszönt a sötétség, a tengert viharok korbácsolják, az északi kikötőket pedig jégpáncéllal vonja be, és vastag hóba borítja a tél. Szent Márton napjáig egy-egy hajó még kimerészkedik a tengerre, de azok is csak a déli part mentén vagy a közeli dán és svéd szigetek között, hiszen messzebbre vitorlázni már veszélyes. Szent Márton napjától Gyertyaszentelő Boldogasszonyig, azaz február havának második napjáig egyenesen tilos a Hanza-városok hajóinak elhagyniuk a kikötőt.

A tavasszal tengerre szállt férfiak közül nem mindenki ér ősszel haza. A tenger behajtja a maga sarcát, ahogyan mindig is szokta, és a kereskedelmi útvonalakon hajózóknak a tengeri haramiáktól sem lehet soha nyugtuk. Minden esztendőben kardjuk és nyilaik által leli halálát megannyi hajós. Azok viszont, akik ősszel élve hajóznak haza Lübeckbe, vidámak és hálásak. Ezután egy időre megszabadulnak a szolgálat terhéről, de még mielőtt hazatérnének otthonaikba, mindenképpen felkeresik valamelyik kocsmát a kikötőben, hogy végre ismét megigyanak néhány korsó fanyar, lübecki sört, aztán elmennek a Szent Jakab-templomba is, hogy szerencsés hazatérésükért hálát adjanak az égieknek.

Szent Dionüsziosz napján a Trave folyón sok más hajó között egy olyan is megérkezett Lübeckbe, mely borrakományával Brüggéből indult, és a dán szorosokban igencsak megtépázta a vihar. Nem mindenki hagyta el jókedvűen a hajót, mert már Fehmarn szigeténél parázs vita bontakozott ki a fedélzeten, úgyhogy a hajóbíróság kénytelen volt közbelépni, ítéletet hozni és megbüntetni a feltételezett bűnöst.

Erről a hajóról szállt partra a lübecki kikötőben egy fiatalabb férfi, aki öltözete alapján diák vagy iskolamester lehetett. Egyszerű, fekete köpönyeget, vörös haján pedig széles karimájú kalapot viselt. Az utolsók között hagyta el a hajót, és amikor a hajónagytól átvette a fekete kenyeret és a sót, majd azt a barátság és megbocsátás jeleként megkóstolta, pillantásából néma keserűség áradt.

A tengeri jog előírásainak megfelelően a hajónagy már a Lübeckbe való érkezés előtt összehívta a fedélzeten a legénységet és az utasokat, és elmondta az ilyenkor kötelező szavakat:

– Most pedig felejtsünk el minden rosszat, ami az út során hajónkon történt, tekintsük halottnak, és temessük el! A hajóbíróság igazságérzetére hagyatkozva, jogosan hozta meg ítéleteit, ezért hát tegyünk félre minden viszályt, és esküdjünk meg a kenyérre és a sóra, hogy elfelejtjük a haragot! Ha valaki mégis haragot hordoz a szívében, akkor annak ősi szokás szerint hivatalosan panaszt kell tennie a városi hatóságoknál, mégpedig napszállta előtt.

Hasonlóképen ősi szokás volt az is, hogy partra szállás előtt mindannyian ettek a kenyérből és a sóból. A vörös fiatalember azonban sokáig forgatta szájában a kenyeret, míg a mólóra lépve végül kiköpte. A hajónagy erszényében, melyet a lübecki városi tanácsnak visz, hogy osszák szét a szegények között, tíz márka csörgött, melyet a fiatalember fizetett pénzbírságként. Ha nem teszi, büntetésként testi fenyítésben részesült volna. Most azonban dühösen, fogcsikorgatva nézte, hogyan lépked az ő becsületes munkával megkeresett pénze a lübecki szegények felé. Ez a fiatalember nem szokta megbocsátani az igazságtalanságot, még kevésbé volt hajlandó megbékélni azzal, hogy elvették a pénzét. Rövid élete során minden bizonnyal többet adakozott a lübecki templomok javára, mint amennyi pénzt a hajónagy több út során megkeres. Ezen kívül szeretett mindent titokban elintézni, nem az az ember volt, aki a városházára megy panaszra. Így csak nézett a távozó hajónagy után, és ismét köpött egyet. Majd sarkon fordult, és a lübecki kikötőben betért egy kocsmába, melynek ajtaja fölött egy rozsdás olló lógott.

Ősszel a kikötő valamennyi kocsmája tele van emberekkel, egy gombostűt sem lehetne leejteni. Itt cserélik ki a távoli országokból hozott híreket, érdeklődnek barátaik hogyléte felől, megemlékeznek azokról, akik odavesztek a tengeren; dicsekszenek, gyalázkodnak, lármáznak, hencegnek hőstetteikkel és pénzükkel.

A vörös fiatalember odabiccentett a kocsmárosnak, majd egy hátsó sarokban telepedett le, ahol a félhomályban rejtve maradt a kíváncsi tekintetek elől. A kocsmáros bizonyára ismerte a fiatalembert, és megértette, hogy aznap csak pihenni szeretne, kifújni, magát, és nem azért jött, amiért szokott. Kapott sört, kását, zsírban sült kolbászt, méghozzá ingyen. Hosszú idő után végre ismét valódi, lübecki módra főzött, kesernyés komló aromájú sört kortyolhatott, igazi, lübecki módra fűszerezett kolbászt ehetett. Tette ezt ünnepélyesen, szinte már szentséges áhítattal. Hazatért, élvezte az otthonlét minden egyes pillanatát.

A kocsma tele volt tengerészekkel, ittak, daloltak, óbégattak, kockáztak, aztán megint ittak. A fiatalember pedig lakmározott, magában magasztalva a lübecki serfőzőket és henteseket, akik művészi fokon értik a mesterségüket, tudják, miféle kesernyés aromája kell hogy legyen az igazi sörnek, mennyire legyen komlós és mennyire habos, milyen az árpa, fűszerek és szalonnadarabkák szinte már isteni aránya az igazi kolbászban. Ismét a német nyelv otthonos zengését hallotta maga körül, időnként vendet is, és ez így volt jó, mert Lübeckben mindig is így volt. Ő maga senkivel nem beszélt, ezért úgy volt jelen a kocsmában, mintha ott se lett volna. Úgy beleolvadt az őt körülvevő zsongásba ott a sarokban, hogy szinte észre sem lehetett venni. Ezt a képességet hosszú ideig tartó, szorgalmas gyakorlással fejlesztette tökélyre – jelen lenni valahol, mégis megmaradni láthatatlannak. Megszokta, hogy titokban, rejtve végezze a munkáját. Bár most csak saját szórakozására, pihenésképpen üldögélt a kocsmában, kifújva magát a hosszú tengeri utazás után, örülve annak, hogy ismét szilárd és csöppet sem imbolygó talajt érezhet a lába alatt. Mégis hű maradt szakmájának legfontosabb követelményéhez: Válj láthatatlanná, tartsd csukva a szád és nyitva a füled, légy jelen, de feltűnés nélkül!

Egyszerre csak még jobban összegörnyedt, és még észrevétlenebbé vált, miközben éles hallásával elkapott egy ismerősen csengő nevet. A Wakenstede volt az.

Valaki itt, egészen közel hozzá, valami olyasmiről beszélt, amit közelebbről kellett hallania, mert a Wakenstede név valami miatt fontos volt számára. Tekintetét végigfuttatta a félhomályos helyiségben hullámzó tömegen, és kapkodta a fejét, hogy megállapítsa, melyik irányból hallotta a nevet.

Majd ismét elhangzott a név, melynek hallatán minden idegszála megfeszült.

– Wakenstedének hívják, Melchior Wakenstedének, patikus Tallinn városában… – mondta ismét a mély férfihang, mire a vörös fiatalember a gyertyaláng fénye elől árnyékba húzódott, mintha a falhoz szögezve elbóbiskolt volna, kalapjának alacsony karimája eltakarta arcát, szemével és fülével viszont élénken követte a beszélgetést, melyet két homályos alak folytatott a közelében.

– Mi dolgunk lehet egy patikussal? – hümmögte erre egy másik férfi, és hozzátett valamit, amit elnyelt a kocsmazaj.

– Nagyon furfangos fickó hírében áll – felelte erre a mélyebb hang. – És gyilkosok után szimatol. Egy jámbor patikárius, aki megtorolja a gyilkosság bűnét.

– Csak az a bűn, amit annak tartanak – mondta a másik, majd hangjukat ismét elnyelte az általános zsivaj. A beszélgetésnek csak néhány foszlányát tudta kivenni a fiatalember, de úgy hallotta, mintha az idegenek többször említették volna Gotland szigetét. Utána szitkozódtak, és többször is szájukra vették az ördög nevét. Majd amikor a fiatalember ismét jobban értette a beszélgetést, ezt hallotta:

– Ez a patikus meghiúsíthatja szent küldetésedet, ha most Tallinnba mész, hiszen ölnöd kell, a patikus pedig rögtön a gyilkosok nyomába ered. Megpróbálhatod megvesztegetni, de…

A feleletként elhangzó szavakat ismét nem hallotta a fiatalember. Odébb csúszott egy kicsit, próbálta kilesni, kik lehetnek a beszélgetők, de egy hangos, lármás tengerészcsapat épp közéjük telepedett le. Mégis újfent hallotta, hogy az idegenek többször is említik Gotlandot és az ördögöt, ebben a kifejezésben: „a Gotlandi Ördög”. A másik szó, amit sokat emlegettek, a halál volt.

– Ahogyan a Gotlandi Ördög gyilkol, ravaszul és csendesen.

Majd újra elnyelte a beszélgetés mondatait a zsivaj, míg a fiatalember végre ismét ki tudott venni egy mondatfoszlányt:

– Minden patikus halandó… Ha az ezüst nem győzi meg, akkor az acél vagy a méreg, amit…

– Ez a Wakenstede agyafúrt és leleményes. Túl kell járnod az eszén.

– Ha el találna halálozni, az Isten büntetése lenne…

A tengerészek mintha összeszólalkoztak volna, fülsüketítően ricsajt csaptak valami kölcsön miatt, óbégatásuk minden más zajt elnyomott. A fiatalember rájuk sem pillantott, mégis előre tudta, mi fog következni. Így amikor az egyik károgó ököllel mellbe vágta a másikat, még időben elhúzódott, mielőtt egy csaprészeg tengerész nekirepült volna. Egy pillanattal később hatalmas csetepaté kerekedett a kocsmában: mindenki ütötte-vágta a másikat, ahol érte, repültek az ón söröskorsók, a féktelen üvöltözéstől pedig meg lehetett süketülni.

A vörös fiatalember szarvasbikát megszégyenítő gyorsasággal átugrott az asztalon, és egy szempillantás múlva már az ajtónál volt. Kereste azokat, akik megpróbáltak kimaradni a verekedésből, de az általános felfordulás közepette nehéz volt bárkit is beazonosítani a tömegben. És amikor egyszer csak dülöngélve eléállt egy részeg, dühtől izzó tekintetű, véres szemöldökű, szakállas alak, aki a korsójával minden bizonnyal fejbe akarta kólintani, a fiatalember fürge, szinte már láthatatlan mozdulatot tett, mintha ujjával hasba pöccintette volna támadóját, de a mozdulat olyan gyors volt, és erős, hogy a másik nyögdécselve görnyedt össze. Majd a fiatalember egy szökkenéssel az ajtón kívül termett.

Egy ideig az utcán álldogált a kapualj rejtekébe húzódva, ahonnan egyaránt szemmel tarthatta a kocsmaajtót és a kikötő mólóját. Alkonyodott, és távolabb, a sóraktárak, kötél- és vitorlatároló bódék közelében még nyüzsgött a nép. A móló mentén hajók és csónakok sorakoztak, leeresztett vitorlával, és a tengerészek hordókat gurítottak föl a hajóra. A fiatalember szitkozódott magában, és tekintetével azt a két alakot kereste, akik beszélgetésének fültanúja volt az imént. Lehet, hogy még mindig bent voltak a kocsmában, bár ezt nem tartotta valószínűnek, de akár el is tűnhettek a kikötő épületei közé vagy a város felé. Megvárta, míg a dulakodókat kihajítják a kocsmából, majd odament a fogadóshoz, és halkan beszélt vele. Váltottak néhány mondatot, bár a kocsmáros leginkább a vállát vonogatta. Majd a fiatalember megkereste és a hátára kapta útiládáját, és elindult egy ház felé, amit már hosszabb idő óta az otthonának mondhatott.

Amikor a lübecki templomokban és kolostorokban megszólaltak a vecsernyére hívó harangok, a fiatalember már a ház ajtaján kopogott. A kiskereskedők negyedében volt, a Holsteinbe vivő kapu közelében, Lübeck nyugati szélén. Egy vörös téglából épített ház előtt állt, melynek emeletét raktárak foglalták el, a főbejáratához vezető lépcső és az apró terasz terméskövei a ház urának jámborságát és szinte már tisztes gazdagságát hirdették. Egy teljesen átlagos lübecki kereskedőházról volt szó, melyhez hasonlót több százat is lehetett találni a városban.

A fiatalember álldogált egy ideig, kifújta magát, majd a nehéz kopogtatóval gyors egymásutánban hármat koppantott az ajtón, majd rövid szünet után egy negyediket is. Várt egy kicsit, tudta, hogy épp most veszik őt szemügyre a kémlelőnyíláson keresztül, nemsokára felismerik, és…

Az ajtó kinyílt, a küszöbön egy vele közel egykorú fiatalember állt. Arca sugárzott a boldogságtól régi barátja láttán, majd felkiáltott:

– Jasper Nygenborch! Ördög és pokol! Mors janua vitae!

– Mors janua vitae! Henning! – felelte a vörös fiatalember, és ő is elmosolyodott.

– Sótól, haltól, sőt lübecki sörtől is bűzlesz, Jasper – állapította meg Henning. – Mintha legalábbis idehaza híján lennénk a sörnek.

– Vén tengerészszokás, Henning. Az első dolog, ha szárazföldet érzel a lábad alatt, hogy hazai sörrel öblögeted ki a torkodat.

– Régen volt egy olyan szokás is, hogy a hazatért tengerész elmegy a Szent Jakab-templomba imádkozni – hümmögte Henning.

– Oda holnap megyek – jelentette ki a vörös fiatalember, akit Jaspernek hívtak. Majd gyorsan ezt kérdezte: – Hogy van a mester? Milyen a látása?

– Gyere be! – mondta Henning, és kitárta az ajtót.

A lübecki bérgyilkosok céhe, avagy a Lewenhart Testvériség atyamestere, Kersten Notke háza előterében ült az írópulpitusnál, és könyvet olvasott. Előtte két gyertya volt, kezében nagyító. A tűzhelyen égett a tűz, melynek lángjai táncoló árnyakat vetettek a téglafalakra. A mester és segédei szemlátomást nemrég fejezék be a vacsorát, mert a hosszú asztalt még nem szedték le, a tálakban és a tálcákon lerágott csontok, kenyérdarabok és más egyéb ételmaradékok hevertek.

Amikor Jasper belépett, a mester fölállt, és odasietett hozzá. Egyik kezét furcsán behajlítva tartotta a teste mellett, sántított, bal szemét kötés fedte, szemétől az orcájáig rózsaszín, még alig összeforrt, mély vágás húzódott.

A férfi mégis járt és olvasott. Amikor Jasper két hónappal ezelőtt elbúcsúzott tőle, még ágyban feküdt, alig volt eszméleténél, és hullámokban kínzó fájdalom tört rá, a Szentlélek Ispotályból elhívott ápoló pedig éjjel-nappal mellette ült.

Jasper Nygenborch, a hosszú tengeri útról hazatért vörös fiatalember, aki ezen a nyáron mutatta be mesterremekét – úgy ölte meg a Körzős Testvériség tagját, Marcus Wideckét, hogy nem volt szemtanú, tehát senki nem jelenthette föl –, és így a céhben többé nem volt legénysorban, hanem beosztott mesternek számított, Kersten Notke elé szaladt, ösztönösen meg akarta ölelni, de az utolsó pillanatban visszatántorodott.

– Nyugodtan megölelhetsz, Jasper – bátorította Notke mester. – Nagy valószínűséggel túl fogom élni.

Erre Jasper valóban magához szorította Notke mestert. Kersten Notke nyolc esztendővel azelőtt kihozta a városi tömlöcből Jasper Neumünstert, akit lopás miatt kötél általi halálra ítéltek. Jasper ellopott egy zsák ezüstöt, mivel orvostanhallgató szeretett volna lenni, de nem volt pénze. Neumünster hóhérja aznap este egy csirkecsonttól váratlanul megfulladt, és amíg a város új bakót keresett, egy gondatlan börtönőr elfelejtette rendesen ráfordítani a cella ajtajára a kulcsot. Jasper kiszökött a cellájából, mire két erős kéz megragadta, és elbújtatta egy szekéren, liszteszsákok közé. Notke mester rendsburgi üzleti útjáról tartott éppen hazafelé, amikor Neumünsterben hallott egy bátor fiúról, akinek majdnem sikerült elcsenni egy zsák ezüstöt az egyik esküdttől. Notke mester minden útján nyitva tartotta a szemét és a fülét, hogy testvériségébe új inasokat találjon. A bérgyilkosság művészet, melynek kitanulását korán el kell kezdeni.

Most azonban, ezen az októberi estén itt, Lübeck városában Jasper megölelte a mesterét, urát és tanítóját, akinek parancsára két hónapig utazgatott Flandriában, és olyan dolgokkal foglalkozott, melyek ritkán tartoznak a bérgyilkosok munkakörébe. Jasper felkereste a lombard és piemontei bankárokat, majd megfordult a híres genti, antwerpeni és brüggei könyvkereskedők műhelyeiben, elköltött egy rakat pénzt, és leveleket kézbesített, embert azonban nem ölt. A bankok és a könyvkereskedések többnyire ugyanazon városokban működtek, ami elgondolkoztatta Jaspert, hogy talán igaza van Notke mesternek, amikor azt mondogatja, hogy a tudásnak van a legnagyobb ereje. A genti könyvkereskedők céhének tagja, Joorquin de Vuci üzletében Jasper százötven lübecki guldenért vásárolt könyveket. Ugyanaz a magister Joorquin látja el könyvekkel Fülöp herceg udvarát is. Százötven gulden rengeteg pénz, ekkora bevételért a Lewenhart Testvériségnek több embert is meg kell ölnie.

Miután Jasper és Notke mester köszöntötték és megölelték egymást, Jasper kinyitotta útiládáját, és megmutatta a mesternek a Gentben vásárolt könyveket, és miközben forró, fűszeres bort kortyolgattak, útjának legfontosabb feladatáról mesélt.

– Valamennyit végigjártam – fogott bele az elbeszélésbe. – A piemontei és lombardiai kalmárokat, akik pénzt is adnak kölcsön. Elvittem a leveledet, és hozzáfűztem a kísérő szavakat. Hogy ha megjelenik náluk egy bizonyos Renaud de Chaubery báró a Burgundi Szabadgrófságból, és kölcsönt akar felvenni, akkor legyenek tudatában annak, hogy a lovag visszaélt több lübecki kereskedő bizalmával, és a tőlük kapott kölcsönt sohasem fizette vissza. Elmondtam, hogy Chaubery egy felelőtlen alak, aki egyik lovagi tornáról a másikra utazgat, kicsalja a hitelezők pénzét, drága ajándékokkal csavarja el a hajadonok és férjes asszonyok fejét, törlesztés helyett azonban folyton csak a határidőt tologatja.

– És ők? – kérdezte Notke mester. – Mit feleltek erre?

– Többségük elolvasta a leveledet, majd kezet ráztunk. Nem kérdeztek semmit, megértették, hogy jobban járnak, ha teljesítik a kérésedet, és ezzel a lekötelezettjükké válsz. Néhányan csak kisebb ajándékok után jutottak el erre a felismerésre. Egyesek megígérték, hogy bár nem akarják nyíltan megtagadni a lovag kérését, de olyan magas kamatot mondanak majd, hogy azonnal elmegy a kedve a kölcsöntől. Egyikük pedig – egy brüggei bankár – azt motyogta a bajusza alatt, hogy haragosa egy lübecki kapitánynak, akinek a hajója épp a sluisi kikötőben vesztegel. Egy olyan hír, hogy a kapitányt tengeri útja során szerencsétlenség érte, végleg kiverné a fejéből egy Franche-Comté-i kóborlovagnak nyújtandó kölcsönnek még a gondolatát is.

– És történt bármilyen baleset a kapitánnyal? – kérdezte kuncogva a mester.

– Nem sok híja volt – felelte Jasper. – A hajónagy azonban igencsak bizalmatlan alak volt. Arra gyanakodott, hogy tolvaj vagyok, ezért összeszólalkoztunk egy csöppet. Tíz márka pénzbírságot követelt tőlem. De biztos vagyok benne, hogy a kapitány részeges alak, aki néhány nap múlva kitöri a nyakát a kikötő valamelyik csúszós lépcsőjén.

– Nagyszerű – hümmögött Notke mester. – Renaud tehát nem kap kölcsönt Flandriában, és csak egy választása marad, ha pénzhez akar jutni.

– Én is úgy hiszem – bólogatott Jasper. – Flandriában legalábbis igen alacsony most az ázsiója. Ő volt az, aki…

– Aki kiszúrta a szememet? – kérdezte Notke mester. – Nem egészen. A káplánja és gyóntatópapja volt, név szerint Foulques.

– Aki pedig, remélem, hogy mostanra már halott.

– Ó, igen, Melchiornak gondja volt rá. Patikustanonc létére egész ügyesen elintézte.

Erre Jasper a homlokára csapott.

– Melchior! Hát persze! Itt van? Beszélnem kellene vele.

– Nem, nincs a városban. Talán néhány nap múlva ér vissza. Fontos dologról van szó?

Erre Jasper elmesélte a mesternek, hogy a kikötői kocsmában kihallgatta két férfi beszélgetését, akik közül az egyik mintha valami szent megbízatással Tallinnba tartana, ahol a vén Wakenstede patikus zavarhatja feladata teljesítésében. Ezt megelőzendő, okosabb lenne eltenni láb alól.

– Úgy gondoltam, meg kellene említenem Melchiornak – vélekedett Jasper, miután elmesélte a történetet a mesternek.

– Ha Melchior apja meghal, ő örökölné a patikát, és hazasietne Tallinnba – töprengett Notke mester. – Pedig nekem más terveim vannak a fiúval. Valóban figyelmeztetned kellene. Ki lehetett az a két férfi?

– A kocsmáros nem ismerte őket. És amikor verekedés tört ki, azonnal felszívódtak. Többször is emlegettek egy bizonyos Gotlandi Ördögöt. Nem értettem, kiről lehet szó. Csak annyi biztos, hogy a Gotlandi Ördögnek gyilkosnak kell lennie.

– Gotlandi Ördög? – A mester egy percre gondolataiba merült. – Nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna ezt a nevet. Holnap előkerítem azokat a férfiakat – jelentette ki. – Úgyis Melchiornak köszönhetem az életemet. Ő mentett meg. Bár nem lett volna szabad így történnie. – Egy pillanatra elgondolkozott, majd így hümmögött: – Bár, talán mégiscsak éppen úgy kellett mindennek történnie, hogy Lewenhart Wakenstede kései utódja megmentse a Lewenhart Testvériség céhmesterének életét. Talán isteni elrendelés volt ez is. Mintha az égiek az ifjú Melchiort küldték volna védelmezőnknek.

– Mi történt pontosan? – érdeklődött Jasper. – A testvériségben már bizonyára mindenki tudja, engem viszont azonnal máshová küldtél, amint újra megszólaltál. A mai napig nem tudom, ki ez a Renaud valójában, és miért van még mindig az élők sorában.

– Hogy miért van még mindig az élők sorában? – ismételte meg a kérdést a mester, ivott egy korty bort, és bánatos mosolyra húzta a száját. – Az én gondatlanságom és egy szerencsétlen véletlen folytán. Francia lovag, aki leánykérőbe jött Melchior választottjához, Luciához. Nem engedhettem meg, hogy ez a frigy létrejöjjön. Melchiorból méregkeverő mesternek és lübecki patikusnak kell válnia. És nagyon is előnyös, ha a felesége Lucia Lodehoff, akinek az apja az ismert és gazdag kereskedő, Hermen Lodehoff. Ez a frigy igencsak hasznára válna a testvériségünknek.

– Értem – mondta Jasper. – Ördögien ravasz terv.

– Szeretném azt hinni, hogy minden, amit kiterveltem, ördögien ravasz és ördögien hasznos a Lewenhart Tesvériség számára. Akkor is így gondoltam, amikor nyáron abban a kocsmában Melchiorral el akartuk tenni láb alól ezt a Renaud-t.

– És valójában mi történt?

Az történt, ahogy a mester most elbeszélte, hogy kölni kereskedőt tettetve együtt ettek-ittak Renaud-val és az embereivel, míg végre Melchior kezdte kapiskálni, hogy ha Renaud-t azon nyomban meg nem mérgezi, akkor egész életében bánni fogja. Melchior a kabátujjában tartotta a méreggel teli üvegcsét, és várta a megfelelő pillanatot, amikor beleöntheti a francia sörébe. Igen ám, de kiderült, hogy a déliek gyomra nem bírja egyszerre a sört és a bort, és amikor Renaud teleokádta saját magát és az asztalt, szolgája úgy gondolta, hogy ideje nyugovóra térniük. Egy kancsó bort azért magukkal vittek a hálókamrájukba a franciák, és a mester azt javasolta Melchiornak, hogy lopózzanak be hozzájuk az éj leple alatt, és mérgezzék meg a borukat.

– Nem lehet valami nehéz mérget önteni a franciák borába, ha már egyszer csaprészegek – vélekedett Jasper.

– Renaud valóban az volt, szolgája, Jaufré nem kevésbé. Káplánja viszont egy kortyot sem ivott, és bizonyára gyanított valamit. Mindenesetre ugyanolyan jó barátságban volt a tőrrel, mint a feszülettel, erre pedig nem számítottunk.

A mester késő éjjelig várt Melchiorral, és amikor a franciák hálókamrájából már csak nyugodt horkolás hallatszott, óvatosan résnyire nyitották az ajtót. Csakhogy a franciáknál az volt a szokás, hogy a szolga és a káplán közül valamelyik mindig ébren volt, egy pillanatra sem maradt a lovag éjjeli őrség nélkül.

A sarokban gyertya égett. Három férfi feküdt sorban a földön. A boroskancsó a szoba sarkában lévő asztalon állt. A lopakodó macska lassúságával lépett át a mester az alvó férfiak fölött, majd beleöntötte a mérget a boroskancsóba. A következő pillanatban a káplán már talpra is szökkent, kezében tőrrel, és fülsüketítően üvöltött. A mester ki akart rohanni a szobából, de a káplán tőre eltalálta a vállát. Renaud is fölpattant, és kardjával hadonászott, szerencsére olyan részeg volt, hogy nem igazán értette, mi történik körülötte... Máskülönben a mestert és Melchiort is cafatokra szabdalta volna. Elsőként bizonyára a szolgáját találta el. De a káplán tovább támadott, átkozottul ügyesen bánt a tőrrel, és eltalálta a mester arcát. Hirtelen tűzforró fájdalom járta át, a legborzalmasabb, amit ember érezhet, amikor a tőr eltalálta a szemét. Az utolsó, amire a mester emlékezett, az volt, hogy a háta mögött Melchior kése elvágja Foulques káplán torkát. Ami ezután következett, arról csak később szerzett tudomást. Melchior kézen fogta, kiráncigálta a szobából a folyosóra, és becsapta maguk mögött az ajtót. A kiabálásra a kocsmáros lovászaival és szolgálóival fölszaladt az emeletre. Addig bírták tartani az ajtót, amíg Renaud megértette, hogy káplánja halott, szolgája pedig megsebesült. Melchior az eszméletlen mestert eközben bevonszolta az istállóba, bekötözte a sebeit, szekérre rakta, és gyorsan megindult Lübeck felé. A mester nem emlékezett másra, mint hogy két nappal később, reggel borzalmas fájdalmak közepette kinyitotta az egyik szemét, és azt látta, hogy Lübeck városának legjobb orvosa ül az ágya szélén. Öt tőrdöfés érte, elvesztette az egyik szeme világát, arcától nyakáig mély seb húzódott, és hóna alatt átvágták az ízületet. De életben volt. Jasper azokban a napokban Wismarban keresett megfelelő kocsmárosokat a Lewenhart Testvériség számára, és amikor hazaért, a mester rögtön elküldte hajóval Flandriába.

– Barátaimtól hallottam, hogy Hermen Lodehoff már az előkelő vőlegénnyel henceg – folytatta a mester. – Lodehoff levelet kapott Renaud-tól, miszerint a lovag valahol Bréma közelében telel, majd útnak indul Lübeck felé azon szilárd elhatározással, hogy megkérje Lucia kezét. Több bankárhoz is követet menesztett Flandriába. Tehát sietnünk kellett.

– És mi van Luciával? – kérdezte végül Jasper, miután végighallgatta a mestert.

– Azt a lányt akarata ellenére nem fogja tudni férjhez adni Lodehoff. De hogy kit fog választani Lucia, egy szegény tallinni patikussegédet vagy egy burgundi lovagot, akinek két kastély, hat város és tizennyolc templom tartozik a fennhatósága alá – bár az igazság kedvéért ezt azért elosztanám kettővel –, azt nem nehéz kitalálni. Hacsak…

– Micsoda?

– A szerelem – mondta a mester, ismét kuncogott, és egyetlen szemével kacsintott.

– Nincs az a szerelem, ami felülírna két kastélyt és a nemes úrhölgyi rangot.

– Hermen Lodehoffnak ezer guldenre van szüksége, kézbe és azonnal. A következő dolog Lucia beleegyezése. És számomra most úgy tűnik, hogy Lucia adott egy lehetőséget a szegény tallinni patikussegédnek. Ha ennek nem a szerelem az oka, akkor én bizony semmit sem értek a világ dolgaiból.

– És hol van Melchior?

– Őszintén szólva, nem tudom. Néhány nappal ezelőtt hagyta el Lübecket, követte Luciát, akit Lodehoff elküldött valahová. De hogy hová és miért, azt tényleg nem tudom.

– Kideríthetted volna.

– Biztosan. De elég, ha Melchior tudja. Mostanra már embert is ölt a szerelméért. Egészen jól sikerült neki. Hadd tanuljon és gyakoroljon, hadd vegye magára a vérontás béklyóit, hadd küzdjön a szerelméért!

– És testvériségünk jövőjéért?

– Még nem tudja, hogy az ugyanaz.

– Merrefelé indult? Azt csak tudod.

– A stecknitzi sószállító csatornán komppal délre indult, Lüneburg felé, mert arra vitték Luciát. Feltehetőleg mostanra már meg is találta. Ezek után pedig hadd tegye a szerelem a maga dolgát!

Notke mester és egykori legénye, Jasper Nygenborch még éjszakába nyúlóan beszélgettek, szóba került a Lewenhart Testvériség jövője, tervezgették, hogyan erősödhetne meg és terjeszkedhetne a céh, és miféle ravasz módszerek léteznek még a világon, amivel ki lehet oltani egy ember életét.

Miközben Jasper Nygenborch és Kersten Notke mester a Lewenhart Testvériség lübecki céhházában üldögélt és beszélgetett, Melchior, az ifjú patikáriussegéd egyedül gubbasztott Mölln városában, mely Lübecktől egynapi járóföldre délre terült el. Luciát még nem találta meg, de volt egy közeli sejtése arról, hol lehet.

Mölln kicsiny, de szép városa egy tó partján feküdt, a várost ősidők óta az a Sószállító út szelte át, mely gazdaggá tette Lübecket. Ez az útvonal látta el sóval az egész Balti-tenger túlpartját – Lívföldet, Svédországot egészen Novgorodig és Peterhofig. A Sószállító út délről, a híres lüneburgi sóbányáktól indul, onnan visz északra egészen Lübeckig. Néhány évtizeddel azelőtt viszont – a Delvenau és a Stecknitz folyókat összekötve – csatornát ástak a Sószállító út mentén. Majd kilenc esztendeig tartott ez a hatalmas munka, a csatorna miatt Lübeck városa még hadat is viselt a lüneburgi herceggel. Végül mégis elkészült, és ezzel létrejött a vízi összeköttetés Lübeck és Lüneburg között. A szekereket sószállító kompok váltották fel a két város között, melyek a Trave folyón egyenesen a Holsteini kapuhoz hozták a fehér aranyat. A pénz és a gazdagság csak úgy ömlött a csatornán Lübeckbe.

Melchior azonban nem a möllni komppal jött, hanem egy kiérdemesült öszvér hátán araszolt a Sószállító úton. Nem nógatta az öszvért, hagyta békésen ballagni, nagyjából ugyanolyan tempóban, amivel a komp haladt, melyet Melchior egész nap szemmel tartott a fák és a bokrok mögül. A komp egy lapos fenekű, hosszú csónak volt, melyet három férfi hajtott előre a csatornameder aljáig leérő póznával vagy csáklyával. Ez a három férfi a Stecknitzi Utazók Céhébe tartozott, melynek saját céhháza volt Lübeckben, a folyóparti városokban és falvakban pedig kisebb házai és kápolnái. Mivel Mölln és Lübeck között négy zsilipet is építettek, a víznek gyakorlatilag nem volt sodrása, így lehetséges volt a kompot csáklyával tolni előre. És bár az utazás Lüneburgba akár három hétig is eltarthat – Mölln után megszaporodnak a zsilipek –, viszonylag gyorsan megérkezett Möllnbe. Lüneburg felé üresek a kompok, így utasokat is fölvesznek. Egy ilyen utast tartott szemmel és követett a partról Melchior.

Az utas egy fekete hajú, középkorú nő volt, ruházata alapján városi polgárasszony, Filomenának hívták, ő volt Lodehoff kalmár lányának, Luciának a komornája.

Maga Lucia már hetekkel azelőtt eltűnt Lübeckből. Melchior csak annyit tudott, hogy apja elvitette valahová, rögtön azután, hogy levelet kapott Renaud de Chaubery burgundi lovagtól. És ez a lovag, akit Melchior riválisának, ellenfelének és haragosának tart, valahol Bréma környékén vendégeskedik egy grófnál, miközben lombard hitelezőktől próbál pénzt szerezni.

Amit az ifjú Melchior Wakenstede ezen a világon magáénak mondhatott, az nem volt több, mint egy patikuseszközökkel teli utazóláda, két könyv, egy réz gyertyatartó, anyja nyaklánca, két nadrág, egy meleg köpeny, vagy ötven márka és pontosan egy lübecki aranypénz – még a kivénhedt öszvért is úgy bérelte. Riválisának volt legalább egy kastélya, két csatalova, számtalan falva és vagy száz szolgája. Riválisa báró volt. A küzdelem reménytelennek tűnt.

Melchior mégis itt volt, Mölln városában, a városfal tövében álló egyik kocsmában hevert tíz másik utazó társaságában a padlón, és szemmel tartotta a hátsó helyiség ajtaját, ahová három nőszemélyt szállásoltak el éjszakára, köztük Filomenát.

Mióta Luciát elvitték Lübeckből, Melchior folyton Filomenát leste a városban, koslatott utána, megpróbált beszédbe elegyedni vele, Filomena azonban akárhányszor megpillantotta Melchiort, olaszul szitkozódott, és a Sátán jelét mutatta neki – hüvelykjével két középső ujját a tenyeréhez szorította, miközben kinyújtva tartotta mutató- és kisujját. Filomena számára Melchior maga volt a Sátán, akit úrnőjétől távol kellett tartania, és az olasz káromkodásokon kívül Melchior más szót nem hallott tőle.

Notke mestertől nem mert tanácsot kérni. A mester kis híján életét vesztette Melchior szenvedélye miatt. Ráadásul gyenge volt még, nem is merészkedett ki a városba. Mostantól ez az ő csatája volt – egy szegény patikustanonc egy francia báró ellen –, és amíg Luciából nem lesz báróné, addig Melchior csatázni fog. Így hát továbbra is szemmel tartotta Filomenát, és az egyik reggel látta, hogy az hosszabb útra indul, nagy kosarat cipel, majd a Holsteini kapunál alkudozik a Stecknitzi Utazók Céhének tagjaival. A komp lassan haladt, Melchiornak így volt ideje kimenni a kikötői raktárak közti istállókhoz, ahol egy rossz öszvért bérelt, és a Sószállító úton araszolva déltájban már utol is érte a kompot Krummesse falvánál.

Melchior nem aludt jól. Mióta mestere társaságában az útszéli fogadóban összetalálkozott Renaud lovaggal, mindig rosszul aludt. Képtelen volt elfejelteni, újra és újra átélte azt a pillanatot, amikor a homályos szobában kést rántott, megragadta Foulques barát csuklyáját, és átvágta a torkát. Esténként az ágyban maga előtt látta Foulques arcát, aki még álmába is követte. Foulques olykor beszélt hozzá, de hogy pontosan miről, arra reggel már nem emlékezett Melchior. Lübeckben elment gyónni, bevallotta, hogy embert ölt. Elmondta, hogy kénytelen volt megtenni, nem volt más választása, mivel meg kellett mentenie a barátja életét, és valószínűleg a sajátját is, amiből a gyóntatópap valószínűleg arra következtetett, hogy Melchior csatában járt. Megkérdezte tőle, bánja-e. És a legszörnyűbb az volt az egészben, hogy Melchior nem bánta. Borzalmas kínt érzett, valahányszor Foulques arca felrémlett előtte, néha még kiabált is álmában, újra és újra átélve azt a pillanatot, amikor a kés eleven húsba vág… Bánni viszont nem bánta. Foulques bestiálisan sújtott le tőrével Notke mesterre. Melchiornak két választása volt: vagy elmenekül, és hagyja meghalni a mestert, vagy megöli a szerzetest. És mint aki parancsra tesz, keze mintegy önmagától mozdult, megragadta Foulques csuklyáját, és egyetlen rántással végzett vele. Meleg vér fröccsent az ujjaira. Renaud üvöltve hadonászott a kardjával – bizonyára semmit sem értett abból, ami körülötte történt, talán máig sem érti. Melchior mindenesetre nem bánta meg. Szenvedett, de nem bánta meg. A mester megmentette az életét, nem volt hát joga megengedni Foulques-nak, hogy megölje. Az ifjú Melchior bizonyára amiatt gyötrődött leginkább, hogy nem tudta, hogyan mondja majd meg az apjának, hogy elvágta egy ember torkát.

És hogy nem bánja. Foulques kiömlött vére mostantól a Lewenhart Testvériséghez láncolja.

De ami a legkülönösebb – a Wakenstedék átka többé nem sújtott le Melchiorra. Foulques megölése után, amikor az őrület határán maga után vonszolta a mestert, körös-körül halált és vért látva, érezve, hogy gyilkolt, akkor… a Wakenstedék átkának kínpadra kellett volna őt vonnia. De nem így történt. Melchior meg tudta menteni Notke mestert, józanul és hidegvérrel cselekedett, és az átok nem sújtott le rá. Sem azon az éjszakán, sem a következőkön. Való igaz, Melchior rosszul alszik, de korábban soha nem került olyen közelségbe a halállal és a gyilkossággal, mint azon az éjen. Az átok mégis elkerülte.

Így hát Melchior azon a möllni éjszakán is rosszul aludt, Foulques és Lucia kergették egymást álmában, hajnalban pedig az első neszre fölébredt. Lassan nyitotta ki a szemét, és látta, hogy Filomena kioson a hátsó kamrából. Kezében hatalmas kosarával, amire ráterítette a kabátját.

Melchior megvárta, míg Filomena kilép a fogadóból, majd óvatosan átlépett az alvók fölött, kinyitotta az ajtót, és nemsokára már a fiatal ősz frissítő leheletét szívta be.

Rögtön megpillantotta Filomena kabátos alakját, amint szaporán szedi a lábát a kőfal tövében húzódó ösvényen, és halkan utánaosont. Melchior sejtette, hová igyekszik Filomena. Mölln aprócska városában nem sok hely akadt, ahol Lucia lehetett.

Melchior tudomása szerint Mölln nem volt szabad és független, Lübeck fennhatósága alá tartozott. Lübeck annak idején megvásárolta Möllnt a lauenburgi hercegtől, és zsoldosokat telepített a városba, ők szavatolják a Sószállító út biztonságát, távol tartva a rablókat. Lübeckben többször hallotta azt a történetet, hogy vagy tizenkét esztendővel azelőtt Lübecknek hadba kellett vonulnia Mölln miatt. Az egyik lauenburgi herceg, Erich kicsalta Lübecktől a bergedorfi várkastélyt, majd gyors rohammal elfoglalta Möllnt. Lübeck sereget küldött, Ratzeburgnál szétverte Erich seregét, és visszafoglalta Möllnt. A herceggel békét kötöttek, méghozzá olyan feltétellel, hogy évente háromszáz márka fizetséget kap Lübecktől annak fejében, ha Hamburg és Lübeck között távol tartja az úttól a haramiákat. A hadi kiadások és a herceg fizetsége miatt a városnak igencsak meg kellett emelnie az adókat, úgyhogy a városlakók bosszankodtak, hogyan lehetett ilyen békét kötni. Annál is inkább, mert a herceg saját katonái voltak a legnagyobb rablók és útonállók, egyetlen kereskedőt vagy szekeret sem engedtek át szabadon. Erre Hamburg és Lübeck kiállította a maga embereit – Jordan Pleskow, a Körzős Testvériség tagja állt a sereg élén –, és megindultak Bergedorf ellen. Ott büszke, erős várkastély állt, és a herceg meg volt róla győződve, hogy nincs az a sereg, ami el tudná foglalni. Pleskow azonban rengeteg szurkot, kátrányt, állatbőrt és más effélét hordatott oda, lerakatta a vár körül, és meggyújtotta. A mérges füst annyira fojtogatta a bergedorfi védőket, hogy azok végül kegyelemért könyörögve kimenekültek a várból. Kegyelmet azonban egyetlenegy sem kapott közülük. Attól fogva tartozik Mölln ismét Lübeck fennhatósága alá, az áruszállítás biztonságos, a Lauenburgi Hercegség pedig meg lett regulázva.

Az ifjú Melchior azonban Filomena után osont, átmentek a templomkerten, ahová a legenda szerint Till Eulenspiegelt temették, méghozzá álló helyzetben, mivel ez volt az utolsó kívánsága, hogy még végnapja se teljen el csínytevés nélkül. Előző nap sokat emlegették a vándorok a fogadóban, néhányan azt állították, hogy Eulenspiegel kísértete éjnek idején a möllni temetőben kószál.

Filomena körülbelül fél óra alatt érkezett meg úti céljához, a templomnál átsietett a hídon, át Mölln ébredező külvárosán, majd tovább az országúton, ahol nem volt egyedül. A korai óra dacára egy zarándokcsapat baktatott arra éppen, szakadt köpönyegben, kezükben vándorbottal.

Az országútról egy ösvény kanyarodott le az erdőbe, és a fák közül nemsokára kikandikált egy felállványozott vörös téglafal, körülötte gazdasági épületekkel és nádfedeles tanyákkal. Majd a templomtorony.

Filomena a marienwohldei Szent Brigitta-kolostorba igyekezett.

Melchior hallott már a zárdáról, mivel ez volt a piritai kolostor testvérintézménye, melyet annak idején piritai testvérek és nővérek alapítottak. A piritai kolostorban él és dolgozik kertészként Melchior húga, Agatha, a marienwohldeiben pedig Melchior kedvesét tartják. És hogy ikertestvére Piritán él, ez volt talán az egyetlen dolog, amit Melchior Agatháról tudott. Hogy vajon boldog-e ott vagy boldogtalan, megbánta-e választását, visszakívánkozik-e a világba, vagy megtalálta Szűz Máriánál lelki békéjét, arról halvány fogalma sem volt Melchiornak.

A marienwohldei Szent Brigitta-kolostor kisebb volt a piritainál, és természetesen vörös téglából építették. A kolostori klauzúrát kőfal övezte, mely körül apró falu alakult ki. Épp a jószágot hajtották ki a legelőre, kutyák ugráltak csaholva körülöttük, asszonyok kacarásztak a kút mellett, a kovácsműhelyben kopácsoltak, egy férfiakból álló nagyobb csoport pedig a nádtetőt javította, melyre egy hatalmas fát döntött rá a vihar. Melchior meghúzta magát egy félreeső helyen, és Filomenát követte a tekintetével, aki a kolostorkapuhoz érve megrántotta a csengőzsinórt, majd türelmesen várt. Nemsokára meg is jelent egy kolostori szolga, váltottak néhány szót, majd Filomena bebocsátást nyert.

Melchior meghányta-vetette magában a dolgot, majd úgy döntött, hogy okosabb lesz várni. Bement a faluba, ahol néhány garasért enni- és innivalót vett. Majd elballagott az erdőbe, mely elválasztotta a zárdát az országúttól, letelepedett egy kőre, és ott rágcsálta a kenyerét, szalonnát harapott mellé, sört kortyolt rá, és várta Filomenát.

A komorna két óra múltán meg is jelent. Már messziről észrevette Melchiort, és még ilyen távolságról is jól lehetett hallani dühös szitkozódását. És természetesen a Sátán szarvas jelének mutogatása sem maradhatott el. Melchior nem zavartatta magát, rágcsálta a kenyerét, és várt. Filomena sehová sem tudott menekülni.

– Te átkozott fajankó! – kiabálta felbőszülten. – Te semmirekellő ördögfajzat! – Majd olaszul folytatta Melchior csepülését, a legkülönbözőbb átkokat szórva rá, míg csak ki nem fogyott a szuflából. Ekkor közelebb lépett, fölzokogott, és lehuppant Melchior mellé a kőre.

– Mit vétettem ellened vagy az úrnőd ellen? – kérdezte Melchior.

– Hitegeted, elcsavarod a fejét, tévútra viszed, és meg akarod gyalázni! – jelentette ki Filomena nagyot sóhajtva.

– Esküszöm Szent Lukács nevére, hogy soha még csak meg sem fordult a fejemben – felelte erre Melchior. – Miért került Lucia kolostorba?

– Azt nem mondhatom meg, mert a házunk belügyeit nem teregetem ki idegen csavargók előtt.

– Nem vagyok csavargó. A testvérem egy ugyanilyen Brigittina-kolostorban él apácaként, apámnak háza van Tallinn városában, köztiszteletben álló városi polgár és patikus. Sosem viselkedtem tiszteletlenül Luciával.

– De szegény vagy! – csattant föl Filomena.

– Ez nem lesz mindig így.

És Melchior megkínálta Filomenát kenyérrel, amit az mohón falni kezdett, szidva az apácákat, akik a zárdában nem adtak neki enni.

– Látni akarom – jelentette ki ezután Melchior.

– Romlásba döntöd! – kiáltotta Filomena. – Lucia még fiatal, nem ismeri a férfiakat!

– Látni akarom – ismételte Melchior. – Hadd mondja el nekem ő maga, hogyan hitegetem és döntöm romlásba!

– Ő viszont nem akar látni téged! – förmedt rá Filomena.

– Ő maga mondta?

Filomena erre először nem válaszolt semmit, kikapta Melchior kezéből a fa söröskupát, és nagyot húzott belőle.

– Lucia nagyon fiatal – kezdte végül jó tanító módjára, okítgatva, türelmesen magyarázni. – Még maga sem tudja, mit akar és mit nem. Szót kell fogadnia, hallgatnia kell a jó tanácsra. És ne kezdj nekem hízelegni, én oda nem adom neked a gyűrűt, mert abból csak baj és romlás származna. Az már csak úgy van, hogy a szülők mindig tudják, mi a legjobb a gyermekeiknek…

– Miféle gyűrűt? – szakította félbe Melchior. – Miféle gyűrűt nem adsz oda nekem?

Filomena ekkor az ajkába harapott. Melchiornak még jó ideig kellett győzködnie, végül aztán csak bevallotta. Hazafelé tartott Lübeckbe, ahol meg kellett volna keresnie Melchiort, átadni neki egy ezüstgyűrűt, ami ismertetőjel: aki felmutatja, azt be kell engedni a marienwohldei zárdába, hogy ott találkozhasson Lucia kisasszonnyal. Majd Filomenának meg kellett volna mondania Melchiornak, hol van Lucia. Mindezt esze ágában sem volt megtenni, esküvel fogadta a zárda kapujában álló Szent Szűz szobra előtt, és borzasztó lelki kínokat élt át, hogy kénytelen lesz hazudni vagy a Szent Szűznek, vagy az úrnőjének. Mindezek után pedig Melchior összetalálkozott vele az erdőben, szép szavakkal hízelgett neki, és tévútra vitte, ahogyan behízelegte magát Luciának, és őt is tévútra vitte…

– Visszaviszem neked ezt a gyűrűt Lübeckbe – ígérte Melchior. – És lelki üdvömre esküszöm, hogy egy szóval sem említem senki emberfiának. Te pedig megtarthatod a Szent Szűznek tett fogadalmadat, hiszen nem kerestél fel engem Lübeckben, hogy átadd nekem ezt a gyűrűt. Akár el is veszíthetted útközben.

Filomena hüppögött még egy kicsit, majd bólintott, és miközben feltápászkodott a kőről, egy óvatlan pillanatban kigurult az öve alól egy gyűrű.

Ugyanannak a napnak a délutánján, mikor a marienwohldei nővérek befejezték a nona imaóráját, egy fiatal zarándok meghúzta a kolostor kapujában a csengőzsinórt. Rongyos, csuklyás köpenyt viselt, csupasz lábán rossz szandált, vállán tarisznyát vitt. Alázatosan állt és várt, míg egy szolga végül beengedte. Az alamizsnaosztó hely rögtön a kapu mellett volt, a zarándokszállás úgyszintén. Az ifjú zarándok kapott volna ott egy tál kását, egy karéj kenyeret és sört, és a többiekkel együtt eltölthette volna ott az éjszakát. A zarándok azonban lefűzött a nyakában függő zsinórról egy gyűrűt, megmutatta a szolgának, és engedélyt kért, hogy beszéljen az ispotályossal, mert fontos üzenetet hozott valakinek, aki ebben a zárdában tartózkodik.

A szolga meghagyta neki, hogy várjon. A marienwohldei kolostor udvarán utolsó leveleiket hullajtották el a bokrok, közöttük rengeteg borókával, csend és nyugalom honolt itt, az udvart közrefogó kerengő téglafalát pedig rózsabokrok ékesítették. Világi nővérek gereblyézték a leveleket. A zarándoknak sokáig kellett várnia, míg végre megjelent egy nő a brigittina apácák habitusában, aki a zárda ispotályosa lehetett. Szigorú pillantású, idősebb nő volt, parancsolóan nyújtotta ki kezét a gyűrűt követelve, majd azt nagyon óvatosan vette át, nehogy egy pillanatra is hozzáérjen a zarándokhoz. Alaposan és gyanakodva megvizsgálta. A zarándok erre megemelte a csuklyáját, és olyan nyílt és alázatos tekintettel nézett az ispotályos nővér szemébe, hogy az végül morgott valamit, bólintott, és ráparancsolt a zarándokra, hogy kövesse.

Átmentek egy kiskapun, egy sötét folyosón, majd föl a lépcsőn. A zarándokot bebocsátották egy helyiségbe, melynek falán feszület volt, a fal mellett pedig egy szék állt. A falon lévő ablak a szomszéd helyiségbe nyílt, előtte rács. Épp olyan sűrű, hogy az ember keze átférjen a rácsok között, a feje viszont már nem. A vendégek parlatoriumában kellett lenniük, abban a helyiségben, melyben a zárda lakói találkozhatnak a vendégekkel, és beszélhetnek velük. Az ispotályos ekkor magára hagyta a zarándokot, akinek ismét sokáig kellett várakoznia, míg végre föltárult az ajtó, és két alak lépett be rajta. Az egyik az ispotályos nővér volt, a másik pedig… igen, a másik Lucia Lodehoff.

Durva szövésű, egyszerű szabású, világos darócruhát viselt, sötét haját nem rendezték pazar frizurába, hanem szerényen hátrafésülték, szalaggal megkötötték, homlokát pedig áttetsző fátyol fedte. Lucia kíváncsian nézte az ifjú zarándokot, és bizonyára tényleg egy olyan idegent látott maga előtt, akinek jövetelére nem számított.

Melchior Wakenstede szívverése azonban ki-kihagyott, miközben széles csuklyája alól szemlélte Luciát, arcába szökött a vér, tenyere izzadni kezdett. Nem mert megszólalni, mert félt, hogy hangjának remegése elárulná izgatottságát.

– Ez a férfi atyád kérésére szeretne neked átadni valamit – szólalt meg az ispotályos nővér, majd leült a fal melletti padra. A zárdában az volt a szokás, hogy a fiatal hajadonok csak egy idősebb nővér jelenlétében beszélhettek a vendégekkel, a nővérnek pdig ügyelnie kellett arra, hogy a teremben semmi illetlenség ne történjen és ne is hangozzon el.

Lucia Lodehoff sosem volt szebb, mint most. Még akkor sem volt ilyen gyönyörű, amikor Melchior utoljára látta – márpedig akkor Lucia meztelenül feküdt egy rózsavizes kádban. Ez a durva, bő ruha, fején pedig a könnyű fátyol kihangsúlyozta természetes szépségét, engedte, hogy a külsőn átsugározzon a szellem, és olyannak mutatta, amilyen valójában volt. A világos ruha kiemelte  Lucia sötét haját, szemét, bőrét, és ebből a kontrasztból új szépség született. Lucia egyszerű volt, gyönyörű, ártatlan, körülötte szikrázott a fény, mintha angyal volna. Állt, és érdeklődve figyelte az idegen zarándokot, aki csuklya alá rejtette arcát.

– Ki vagy, idegen? – kérdezte Lucia, és leült Melchiorral szemben a rács túlsó oldalán.

Melchior nagy levegőt vett, mielőtt meg mert szólalni, és nyugalmat erőltetett a hangjába:

– Egy vezeklő – felelte végül.

– És hogy hívnak?

– A vezeklőknek nincs nevük.

– Miért vagy itt?

– Lübeckben betértem atyád üzletébe, aki üzenetet küldött, mivel utam Möllnön át vezetett – mondta erre Melchior, és észrevette, hogy Lucia végre felismerte a hangját. Még nem emelte fel a csuklyáját, de hallotta Lucia elfojtott, halk sóhaját.

– És hol az üzenet? – kérdezte erre Lucia csendesen.

Melchior benyúlt a kebelébe, egy összegöngyölt levelet húzott onnan elő, és a rács között átnyújtotta Luciának. A sarokban ülő ispotályos erre nyújtogatni kezdte a nyakát, és árgus szemmel figyelte, nehogy a kezük egy pillanatra is egymáshoz érjen.

Volt egy pillanat, amikor Melchior a papírtekercs egyik végét fogta, Lucia pedig a másikat. Csak ez a papírdarab volt köztük, nem elválasztva, inkább összekötve őket. Majd Lucia elvette a levelet, kigöngyölte, és elolvasta. Melchior eközben levette fejéről a csuklyát, felfedve arcát. Tekintetével mohón falta Luciát, egyetlen pillanatra le nem véve róla a szemét, látnia kellett Lucia tekintetét, szemöldökének minden egyes rándulását, minden mosolyát vagy pirulását. Lucia lassan, többször is elolvasta a levelet, szemével végigpásztázta, majd ismét elölről kezdte, ajka lassan, hangtalanul ismételte a szavakat, mintha emlékezetébe próbálná vésni a levél tartalmát.

– Mondd meg atyámnak, hogy nagyon hálás vagyok az általa küldött jó tanácsokért – szólalt meg végül Lucia.

– Megmondom – ígérte Melchior.

– Idéz egy versből. Néhány versszakát le is másolta. Azt viszont nem említi, ki írta a verset.

– Petrarca – felelte Melchior, majd feje búbjáig elvörösödött.

– Jaj, hát persze! De buta vagyok, hogy nem ismertem föl azonnal. Kétségtelenül Petrarcáé. Jámbor és gyönyörű költemény.

– Bizonyára – motyogta Melchior.

– Szóbeli üzenetet nem küldött atyám? – kérdezte Lucia hamiskás mosollyal.

– Csupán a legjobbakat kívánja, és biztosítja a kisasszonyt szeretetéről.

– Szeretetéről? Hát kételkedhetnék én ebben valaha? – mondta Lucia. Ujjaival végigsimította a kigöngyölt papírlapot, megérintve a sorokat, melyeket Melchior álmatlan éjszakáin írt, angyali ujjai végigsiklottak a vers szavain, melyek Melchior szívéből fakadtak föl, hogy aztán nagy sóvárgásában papírra vesse őket. Lucia keze most megérintette ezeket a sorokat, másik kezével pedig egy pillanatra megérintette a szíve fölött a mellét.

– Hatalmas erőfeszítések árán atyám végre megfelelő vőlegényt talált számomra, atyai gondoskodásból és szeretettől vezérelve – folytatta Lucia. – Vőlegényem egy francia báró, akinek több kastélya van, és borzasztóan gazdag. Csak néhány hónapra van még szüksége a jegyajándék összegének megszerzéséhez, és azután már nem lesz semmi akadálya, hogy kihirdessék eljegyzésünket. Bár én magam még nem láttam, azt beszélik, hogy fiatal és nagyon szép, önzetlen, bátor lovag, aki több lovagi tornán is részt vett. Hogyan utasíthatnék el egy ilyen vőlegényt? És hogyan lehetnék hálátlan atyám iránt, aki ebbe a zárdába küldött, hogy elsajátíthassam a nemesi körök szokásait és modorát? Tanítómesterem maga a méltóságos Katherine ispotályos nővér, aki előkelő grófi családból származik, és még a császári udvarban is megfordult, és…

– Fecsegünk! – jelentette ki most Katherine nővér szigorúan. – Idegenekkel fecsegünk világi dolgokról!

– Bocsásson meg, kedves nővér – vágta rá gyorsan Lucia. – Igen, valóban nem ildomos világi dolgokról fecsegni. Hová visz az utad, zarándok? Jeruzsálembe?

– Én oda megyek, ahová az égen ragyogó legfényesebb csillag vezet engem.

– És miért teszed ezt?

– Mert egy angyal jelent meg előttem, és megmutatta nekem a mennyországot.

– Akkor nem szabad elcsüggedned, bíznod kell benne, hogy meg is érkezel oda – mondta Lucia. Egy pillanatra elhallgatott, majd lassan folytatta, mélyen Melchior szemébe nézve: – Tegnap Szent Brigittáról beszéltek nekünk. Ő soha nem veszítette el a reményt. A Megváltó megjelent neki, amikor idegen országban, Rómában volt, és azt mondta neki, hogy el kell zarándokolnia Jeruzsálembe. Az Üdvözítő megígérte, hogy maga fogja oda elvezetni, és biztosította Brigittát, hogy minden nehézség közepette vele marad. Brigitta pedig követte a látomást, eltökélten, kitartóan és bátran, bár már kezdte elveszíteni a reményt, hogy valaha is megpillantja Jeruzsálemet.

– És meg is érkezett oda? – kérdezte Melchior.

– Meg, mert hitt a látomása igaz voltában, az Üdvözítő pedig minden lépésnél vele volt, szívén viselte sorsát, és egy pillanatra sem feledkezett meg róla. Útja során számtalan próbatételt kellett kiállnia, egy szörnyű viharban Brigitta hajója zátonyra futott, és minden vagyona odaveszett. Ő mégis életben maradt, és megérkezett a Szentföldre.

– Mert hitt a látomásban?

– A szeretet és a hit erejével célba ért, szeretete és hűsége pedig ezerszeresen elnyerte jutalmát Jeruzsálemben. Ott ismét megjelent számára a Megváltó, és Brigittával maradt élete végéig, egységben és üdvben.

– Egyesek szerint, amit látott, az csupán káprázat volt – mondta óvatosan Melchior, mire rögtön hallotta is Katherine nővér bosszús köhintését a sarokból. – Szerintük a nagy jámborság és önsanyargatás közepette Brigitta elméje megbomlott, és csak beképzelte magának azokat a látomásokat. És vannak olyanok is, akik szerint egyenesen a Sátán tüneményes műve volt mindez, aki csak játszott Brigittával.

Katherine nővér most már igazán hangosan krákogott, és fel is állt.

– Vedd tudomásul, zarándok, hogy ebben a zárdában nem tűrjük az ilyen beszédet! – ripakodott rá.

– De Brigitta többször is megerősítést, biztosítékot kapott, hogy látomásai valóban a Szentlélektől származnak – mondta elszántan Lucia. – Magát Brigittát is gyötörte a kétség, ő is félt, hogy látomása talán az őrület jele. De mi van akkor, kérdezte magától. Ha őrület is, édes őrület, a szívében fogant, és ezen útmutatást akarta követni.

– Ezt azért nem mondta – jegyezte meg Katherine nővér.

– De újra és újra megerősítést kapott, hogy a látomások neki szólnak, és nem másnak – folytatta Lucia. – Ebből merített erőt, és nem tért le útjáról.

– Nekem sem áll szándékomban letérni az utamról – jelentette ki Melchior. – Esküszöm, hogy az angyali látomást a végsőkig fogom követni.

– Tedd azt, zarándok! Tedd azt, higgy és remélj, és szívem azt súgja, hogy meg fogsz érkezni oda, amit a legragyogóbb csillag megmutatott neked. Hinned kell, hogy ha még nem is látod a csillagot, az mindig veled van, mutatni akarja neked az utat, a legnagyobb megpróbáltatás órájában is, amikor a remény már kihunyt, és hajód zátonyra futott.

Lucia elhallgatott, és ismét a levélre pillantott, Melchior ügyetlen verssoraira.

– Ezt fogom tenni – mondta Melchior. – Szavaidból új erőt merítettem. Bár már kezdtem elbizonytalanodni, láttam-e egyáltalán a csillagomat valaha.

– Ebben nem szabad kétkedned! Biztos vagyok benne, hogy mindannyian, akik szeretnek téged, veled vannak imáikban – felelte Lucia, a verset ajkához emelte és hozzáérintette, majd a rács között visszaadta Melchiornak. – Atyám tanácsát megőrzöm szívemben és elmémben – tette hozzá. – Rád bízom ismét, hogy idegen szem ne lássa.

És ujjai ismét sokáig tartották a papírtekercset, mely hídként kötötte őket össze, míg Melchior végül elvette, és ruhaujjába csúsztatta.

Másnap reggel, miután Melchior a möllni kocsmában visszacserélte ruháit a zarándokkal, hazafelé indult Lübeckbe, ahová két nap múlva érkezett meg. Az októberi nap még melegen cirógatta a földet. Az égen vadlibarajok húztak el. Melchior hagyta az öszvért lassan baktatni a régi Sószállító úton, a csatornán kompok úsztak, ahonnan köszönésképpen átkiáltottak neki, Melchior pedig visszakurjantott nekik. Fejében gondolatok és ábrándok kergetőztek, szíve fájdalmas boldogságban vergődött, lelke pedig üvöltött elkeseredésében. Tudta, hogy csata vár rá, amit csak akkor nyerhet meg, ha félreteszi a szívét-lelkét megtépázó érzelmeket. Ezt a csatát csak hideg elmével és hidegvérrel nyerheti meg. És ha a sors háborúba viszi, el kell fogadnia, csak a ravaszság segítségével fog tudni felülkerekedni ellenfelén. Nincs többé joga meghátrálni és káprázatnak vagy hóbortos ábrándnak tekinteni mindent. Hiszen megeskették, és ő megesküdött.

Lübeckben Notke mester háza előtt Jasperbe botlott, és nagyon megörült rég nem látott barátjának. Majd meghallgatta, merre járt Jasper, meghallgatta a Renaud de Chauberyről szóló híreket – Flandriában egyetlen bankár sem fog hitelezni neki. A lübecki kalmárok biztosan nem adnak kölcsönt egy idegen francia lovagnak, annál is inkább, mivel az a kapott pénzből egyik riválisukat mentené meg a csődtől. Renaud csupán egyetlen módon tud pénzhez jutni, ettől a lehetőségtől viszont minden nemesember úgy fél, mint a tűztől.

És azt is hallotta az ifjú Melchior, hogy az elmúlt napokban a lübecki kikötőben egy Tallinn felé induló hajóra szállt valaki, aki megölheti az apját.

– Az illetőt figyelmeztették, hogy vigyázzon apáddal – mesélte Jasper. – Valakit meg akar ölni, de óva intették, hogy apád leleplezheti és elveszejtheti. Ő erre megfogadta, hogy ha Wakenstede patikus beleüti az orrát a dolgába, akkor halál fia. A Gotlandi Ördögöt is emlegették.

– Mi az a Gotlandi Ördög? – kérdezte Melchior.

Notke mester adta meg a választ:

– Utánajártam a kikötő környékén. Pontosan senki nem tudta, de egy Rózsa kapu környéki kocsmáros hallotta, ahogy egy szerzetes ezt mondta egy másiknak: „A Gotlandi Ördög Tallinnba megy, és halálra ítél mindenkit, aki megérdemli.” Azt nem sikerült kiderítenem, kik voltak ezek a szerzetesek. Ha írni akarsz apádnak, gondom lesz rá, hogy még az ősszel megkapja.

Ilyenkor, ősz derekán már nem ment közvetlen hajó Lübeckből Tallinnba. Kisebb vitorlások indultak még Dániába, Svédországba, a lovagrendi állam felé pedig Danzigba és Königsbergbe. A leveleket rá lehet bízni a hajóskapitányokra, akik a kikötőben átadják azokat a városi tanács futárainak. Lübeck város tanácsa is alkalmaz futárokat, akik a szárazföldön, lóháton viszik az üzeneteket, bármilyen zord időben. A lovagrendi állam területén a váraknál és kastélyoknál mindig pihent lovak várják a futárokat, és minden levél megérkezik a címzetthez. Ám a mester nem volt biztos benne, hogy sikerül megegyeznie a lübecki tanács futárával. A legbiztosabb megoldásnak az tűnt, hogy Melchior levelét egy hajóskapitányra bízzák, aki még elhajózik Svédországba, és az ottani kikötőben talál olyan futárt, aki továbbítja a levelet Stockholmba. Onnan Turkun és Raseborgon keresztül talán még az igazi hideg és sötét beállta előtt megérkezik Tallinnba. Egy kalmár levele a Hanza-szövetség területén szent és sérthetetlen, a kalmárok levele szinte mindig célba ér, ha éppenséggel nem süllyed el a hajó, és nem ütik le a futárt.

Volt még legalább egy hét Szent Márton napjáig, amikor Melchior írt apjának, Notke mester pedig Svédországon és Dánián keresztül elküldte a levelet Tallinnba. A levél így szólt:

Tisztelt és szeretett, drága jó apám!

Bocsásd meg nekem, hogy ilyen sokáig nem válaszoltam leveledre. Jó egészségnek örvendek, egy köztiszteletben álló lübecki kereskedő felügyeletét és gondoskodását élvezem, akinél kiválóan ki tudom tanulni a szakmát. Lübeck gyönyörű város, és olyan sors ígéretével ajándékozott meg, melyet nem szalaszthatok el. Téged, drága apám, azonban arra kell hogy figyelmeztesselek, hogy Szent Lukács napja felé Lübeckből Tallinnba indult egy férfi, akinek sem nevét, sem arcát nem ismerem, de gyilkosságok gonosz tervével érkezik. Ez az ember azt mondta, hogy csak az a bűn, amit annak is tartanak, és abban a hitben él, hogy szent küldetést teljesít Tallinnban. Lehetséges, hogy ezt a férfit Gotlandi Ördögnek nevezik, többet azonban erről a veszélyről nem tudok neked mondani. Óvakodj a Gotlandi Ördögtől, én pedig imáimban kérem a szenteket, hogy jó egészségben részeltessenek téged és Agathát, és alázattal fogadok mindent, amiben az Úristen engem részeltetni akar.

A levelet az utolsó, Falsterbóba induló sószállító hajók egyike vitte el. Raseborgon keresztül csak a következő esztendő májusában érkezett meg Tallinnba, a nagy tűzvész után.

2
Mennyei tűzzel sújtott város

Tallinn, Melchior patikája a Kerekeskút utcában

1433. május közepe

SZÁRAZ, meleg tavasz követte a csúnya, kegyetlen telet. Karácsonytól vízkeresztig csonttá fagyott a föld a nagy hidegben, kevés hó esett, a jég azonban vastag, kemény páncéllal vonta be a tengert és a kikötőket. Az utak pedig, melyeken szánnal télen is lehetett Lívföldön gabonát szállítani, göröngyös, kőkemény korcsolyapályává változtak. Amint elolvadt a jég, azonnal tűzni kezdett a nap. Május elején már egyenesen égetett, a pünkösdi királyt nyári kánikulában választották meg, és mindenki ujjongva fogadta a meleg tavaszt. A papagájlövészet{1} pedig meghozta Tallinnba az első viharokat égzengéssel, felhőszakadással. Cantate ünnepén, azaz a húsvét utáni negyedik vasárnapon sötétszürke felhők gyülekeztek Tallinn fölé, először erős széllökések akarták letépni az emberek fejét, majd hirtelen elcsitultak. A vihar némán gyűjtött erőt, hogy aztán a május tizenkettedikére virradó éjjelen minden dühével lesújtson Tallinnra. Tüzet okádott az ég, a Halászkunyhó nevezetű előváros háztetői lángot fogtak. Ennek láttán a szelek is nekibőszültek, fölélesztették és továbbvitték a tüzet, át a városfalon, míg az átterjedt a Szent Olaf-templomra. Onnan pedig tovább a lakóházakra és a domonkos kolostorra.

Ezen az éjszakán talán egyetlen lélek sem aludt Tallinnban. Mindenki vizet hordott, vödrökkel szaladgált, minden kocsit és talicskát megtöltöttek homokkal és földdel, és vitték az Olaf-templom és a kikötő felé. Az összes harangot félreverték, a tűzvész világosa legyőzte az éjszaka sötétjét. Tallinn lángokban állt.

A város patikusa, az ötvenötödik esztendejéhez közelítő, ősz férfi, Melchior Wakenstede azon az éjszakán a Hosszú utcában állva nézte, hogyan kúsznak fel a lángoszlopok a Szent Olaf-templom tornyára. Eszébe jutott egy másik láng, igaz, aprócska, melyet ő maga gyújtott negyedszázaddal azelőtt, elégetve a Feketefejűek Testvérisége alapítójának ősi énekét, melyben titkos írással szerepelt a Szent Olaf-templom építőjének neve. Egy ősi eskü megkövetelte, hogy a nevet mindörökre titok fedje, máskülönben elpusztul a templom és a város. Melchior azonban kiderítette az építő nevét, mivel már túlságosan sok gaztettet követtek el azért, hogy azt titokban tartsák. Ártatlan embereket öltek meg, és az őrületnek véget kellett vetni. Végül mégis elégette az éneket, és soha senkinek nem árulta el, mi volt a Szent Olaf-templom építőmesterének neve.

Most azonban, az Olaf-templom tornyát nyaldosó lángnyelveket nézve képtelen volt szabadulni a gondolattól, hogy ő maga idézte Tallinnra ezt a bajt. Bolondság volt ilyet gondolni, főleg olyan férfi részéről, aki pontosan és fegyelmezetten követi a receptek előírásait, aki keresi a dolgokban a logikát, és hisz is benne, aki annyi gyilkost leplezett már le, és annyi embert győzött meg, hogy az igazság a tett és a következmény megalapozott kapcsolatában keresendő. Azután mégis azt mondta magának, hogy hiszi az Istent, Jézus Krisztus feltámadását és a megváltást, márpedig a Bibliában nem érdemes a logikát keresni. A hit igazsága érzéseken és meggyőződéseken alapszik. És most pontosan ezt érezte – ő annak idején megtudta az Olaf-templom építőjének nevét, most pedig égett a templom, mert az ég villámokat szórt Tallinnra, hogy elpusztítsa azt.

Tallinn nem pusztult el.

Sok, fából épített kamra és pajta kapott lángra és égett szénné, átadva a tüzet a kőházaknak, melyek tetőszerkezete és fagerendái meggyulladtak a nagy forróságban. A tetők beomlottak, a lángok behatoltak az ajtókon-ablaknyílásokon, nagy kárt tettek a domonkosok kolostorában, elérték a városháza előtti piacteret… Ekkor azonban ömleni kezdett az égből az eső, az emberek vízzel és homokkal fojtották el a lángokat, a tűzvész ereje megtört. Füstszag terjengett a városban, Tallinn-nak mégis sikerült győzelmet aratnia ellensége fölött, Tallinn nem semmisült meg, Tallinn életben maradt.

A tűz hatalmas pusztítást végzett, sok ember és állat veszett oda, a mázsaház és a pénzverde épülete súlyosan megsérült, Tallinn mégis megmaradt. Elég erős város ahhoz, hogy néhány év alatt begyógyítsa a sebeit, és még biztosabban, megerősödve álljon.

A Kerekeskút utcáig, oda, ahol Melchior a városi tanács támogatásával patikáját működtette, nem harapódzott el a tűz. Pedig talán épp a patikust kellett volna megtalálnia és megbüntetnie a tűznek, amiért kinyomozta a Szent Olaf-templom építőjének nevét.

Az ész és a logika azt mondta Melchiornak, hogy tűzvész mindig is volt, lesz ezután is, és hogy nem lehet megalapozott kapcsolat a villámcsapás és azon tény között, hogy ő kiderítette a Szent Olaf-templom építőjének nevét. Az értelem igazolta, hogy Tallinn megmaradt, mivel jól építették, polgárai pedig bátrak. Valami homályos sejtelem és babona azonban csak nem hagyta nyugodni, és azt súgta Melchiornak, hogy átlépett egy határt. Létezik a mennyei igazságszolgáltatás, és létezik a földi. A másvilágon mindenki elnyeri méltó büntetését, aki arra rászolgált. A földi igazságszolgáltatás terhét pedig hadd hordozzák azok, akiket a magasabb hatalom erre kijelölt.

Az ifjú Melchior pedig azt hallotta, hogy az elmúlt napokban a lübecki kikötőben Tallinn felé hajóra szállt valaki, aki megölheti az apját.

– Neked, patikárius, nem kell többé embereket a halálba küldened, bármennyire is megérdemelnék. – Úgy hallotta, hogy a Tallinnt bekebelező lángnyelvek ezt mondják neki. – Te az emberek gyógyítására vagy hivatott, arra, hogy legjobb képességeid szerint enyhítsd kínjaikat. Tedd azt, az igazságszolgáltatást pedig hagyd meg másoknak!

– Vajon tétlenül kellene néznem az igazságtalanság és tisztességtelenség elburjánzását itt a földön? – kiáltotta vissza gondolatban Melchior a lángoknak. – Elforduljak, ha látom, hogy az egyik ember a másik életére tör, áthágva az isteni törvényt? Hagyjam, hogy azok, kiknek kezéhez vér tapad, becsületes ábrázattal járjanak-keljenek a többiek között, a templomban pedig részesüljenek a szentségekből?

– Nem vagy Isten – felelték a lángok Melchiornak.

Majd elkezdtek kihunyni. Tallinn-nak nem állt szándékában porig égni. A tűz nagy pusztítást vitt véghez, de pirkadat előtt ereje alábbhagyott, ahogy csendesedett a szél. A város lassacskán számba vette veszteségeit, és gyászolta halottait. Régóta nem ért véget a Quinquagesima ilyen szomorúan Tallinnban. Ez a hét hét – húsvéttól pünkösdig –, melyet Quinquagesimának, avagy hosszú pünkösdnek neveztek, az öröm és a mulatságok ideje, az új életre éledés öröme, mely a kezdődő nyárból meríti derűjét. Az első termények beérésének ideje, amikor az ember a hosszú böjt és a Megváltó szenvedése és megfeszítése miatt érzett szomorúsága után végre örülhet a Megváltó feltámadásának, és vele örül a természet.

Az öröm idejéből ezen a tavaszon a gyász ideje lett Tallinnban. A Nagy Céh és a Feketefejűek Testvérisége kihirdette, hogy elmaradnak a pünkösdi király tiszteletére tervezett lakomáik, mulatozás helyett a város népe inkább keressen halottakat a romok alatt, szállítsa el az üszkös gerendákat, a köveket hordja halomba, és tisztítsa meg az utcákat a törmeléktől. Az elkövetkező pünkösdkor majd mulathat a város, majd meg fogják választani az új pünkösdi királyt, és lesz ismét papagájlövészet is, lakomák és vidám felvonulások. Ezen a tavaszon viszont Tallinn gyógyítsa sebeit, gyászoljon, merítsen lelkierőt a hitből és az állhatatosságból!

Ezen a gyászos tavaszon Melchior patikust felkereste a tallinni városi tanács futára, meghozva fiától a régóta várt levelet. A levél épp a tűzvészt megelőzően érkezett meg a városba. A lap szélén olvashatóak voltak a dátumok, mikor melyik város futára vette át, ezek alapján a levél ősz óta úton volt. Falsterbóból Stockholmba küldték, ahol egy egész télen át várta az első Raseborgba induló hajót, és csak most érkezett meg Tallinnba.

Melchior természetesen megkínálta a futárt egy kis gyógylikőrrel és keksszel, adott neki néhány garast, majd izgatottan göngyölte ki a levelet.

Nem ilyen levelet várt a fiától. Nem esett benne szó arról, foglalkozik-e patikusmesterséggel, miféle kereskedőnél tanul szakmát, vagy mikor szándékozik visszatérni Tallinnba. Arról sem írt a fia, miből él, vagy hogy mi az a sors, melynek ígéretével megajándékozta Lübeck. Melchior természetesen sok kalmárt ismert Lübeckben, akinek írhatott volna fia sorsa után érdeklődve, de ezt nem akarta. Meg kellett bíznia a saját gyermekében. Az azért világossá vált számára, hogy fia szívébe zárt egy leányzót. De ennél azért többet szeretett volna tudni. A másik dolog pedig – a gyilkos, aki ősszel elhajózott Tallinn felé, és Melchiort is megölheti. Ez meg mit jelentsen? Egész télen senkit nem gyilkoltak meg Tallinnban, és Melchiornak sem tört senki az életére. Ráadásul Melchior soha nem hallott semmiféle Gotlandi Ördögről, és ötlete sem volt, hogy kiféle, miféle lehet.

Azt azonban biztosan tudta, hogy egy dolgot jól megtanított a fiának: a levélben az igazságot kell leírni, nem fecsegni. Ha tehát állítása szerint Szent Lukács napja táján egy gonosz férfi Lübeckből Tallinnba indult, akkor az úgy is van. A fia nem írta volna meg, ha nem megbízható forrásból származna a hír.

És a levélből bizony az is kiderült, hogy a fiú nem szándékozik egyhamar visszatérni Tallinnba. Pedig a vén Melchior egész télen ebben bízott, ebből merített erőt.

Az elmúlt tél csúnya volt, és kegyetlen, és Melchior számára nyilvánvalóvá vált, hogy egyedül nem boldogul a patikában. Barátosnéjának, Bertha Krouwel asszonynak – aki egyébként besegített neki a háztartásba – még karácsony előtt váratlanul el kellett utaznia egyik fiához Kalmar városába. Írt ugyan Melchiornak, és szívesen hazaindult volna már, de családi ügyei ott tartották Kalmarban. Utolsó levelei egyikében azt írta, hogy fia szerint hozzá kellene mennie egy rigai esküdthöz, mivel az igencsak kívánatos volna a család üzleti kapcsolatai szempontjából. Krouwel asszony azonban eltökélte, hogy ha valaha még férjhez megy, akkor csakis a tallinni Nagy Céh valamelyik özvegy tagjához, ahogy a szokás megköveteli. És eddig egyetlen szabad özvegy sem akadt a Nagy Céhben.

A patikával és a háztartással már nemigen tudott egyedül megbirkózni egy öreg férfi. Melchior szeme elromlott, egyre nehezebbre esett neki az olvasás. A levélírás, a receptek másolása és megjegyzése is lassabban ment. Ráadásul ott voltak még a rendelések, beszerzések, a gyógynövényültetés, -öntözés és -gyomlálás a városszéli kiskertben, a gyógyszer-alapanyagok meghozatala, a számlák fizetése és a kölcsönök törlesztése. A tél folyamán két ízben is előfordult, hogy Melchior leltározáskor megengedhetetlen hibát vétett, elszámolta magát, így a tavaszi első rendelésekből több fontos alapanyag kimaradt. Segítségre volt szüksége – ehhez nem fért kétség, és ki volna erre alkalmasabb a saját fiánál, aki mostanra kitanulta a patikusmesterség minden csínját-bínját?

Így hát Melchior tavaszát fiának várva várt levele sem vidította föl. Bár azokban a napokban zárva kellett volna lennie a patikának, Melchior késő éjjelig kitartóan kevergette az égési sérülések kezelésére szolgáló kenőcsöt, fájdalomcsillapításra pedig egy bódító főzetet készített, mely belélegzés útján néhány órára enyhíti a beteg kínjait. Féláron adta, ami alig fedezte a költségeit.

Rogate vasárnapja előtt, május havának tizenhetedik napján kiment a tűzvésszel sújtott városba megnézni, mekkora kárt okoztak a lángok.

A domonkosoknál igen szomorú látvány fogadta: a gyönyörű Szent Katalin-templom falai megfeketedtek a koromtól, ablakszemei üresen tátongtak. A klastrom mögött súlyosan megsérült a városfal is, új tetőzetre mindenképpen szüksége lesz. A piactéren több lakóházon és a Szentlélek-templom sekrestyésházán kívül a tűz martalékává vált a pellengér is, bár ezt különösebben senki sem bánta. Viszont az, hogy a mázsaházat és a hentesboltot is újra kell építeni a semmiből, jóval érzékenyebben érintette a várost. A kőfaragóknak, mészégetőknek, ácsoknak lesz munkájuk elég. A lángok fölismerték ősi ellenségüket, és a vízvezeték-hálózatot – a tölgyfa hordókból épített csöveket, melyek a városfal előtti vízimalmokból szállították a vizet a kutakba – szintén erősen megrongálták. A víz most a törött csövekből egyenesen az utcára ömlött, mely tocsogott a sártól és iszaptól, az Olaf-templom környékén ebbe hamu és pernye is keveredett, az emberek és szekerek pedig széthordták a városban.

Melchior az Olaf-templom felé baktatva hallotta, amint a városháza előtt a kisbírók kidobolják a tanács új rendelkezését, miszerint a polgárházak telkén minden fáskamrát és egyéb fából készült építményt le kell bontani, hogy a jövőben meg lehessen akadályozni a tűz terjedését, és hogy a városlakóknak kötelességük beszerezni létrát, vödröt, kerekes szállító alkalmatosságot, és azokat az udvaron jól hozzáférhető helyen tárolni arra az esetre, ha ismét szükségessé válik a tűzoltás. Azt is kihirdették, hogy minden kéményt alaposan ki kell seperni és ellenőrizni. A rendelkezés pontosan olyan volt, amilyet a tűzvész sújtotta városok meg szoktak hozni, hogy a következő alkalommal senki ne vonhassa felelősségre a városi tanácsot, amiért az elmulasztotta a tűzvész elleni védekezést. Melchior véleménye szerint a rendelkezésből épp a legfontosabb utasítás maradt ki: az, hogy a villámnak ezentúl szigorúan tilos tüzes nyilaival lesújtania Tallinn városára. És ha a villám ezt mégis megteszi, akkor a városi tanács majd jól megbírságolja, hogy aztán egyszer és mindenkorra elmenjen a kedve az ilyesmitől.

A mohó lángok megperzselték és ijesztően feketére festették a Szent Olaf-templom tornyát. Besurrantak az ablakon, hamuvá égették az ablakkereteket, szilánkokra tördelték az ólomüveget, és hogy milyen pusztítást vihettek véghez a templom belsejében, arra Melchior még gondolni sem mert. A templom udvarán álló új iskolaépület sem maradt érintetlen, az iskola, ami miatt olyan vérmes csatározás folyt a Dómheggyel. Az utóbbi pár napban az Olaf-templom elé hordták az áldozatok holttestét, melyekre a romok eltakarítása közben bukkantak. Nem volt sok, hála a Magasságosnak, és tűzhalált csak három halt közülük, akiknek holtteste görcsösen összegörnyedt, borzasztó volt ránézni is, felismerni pedig egyenesen lehetetlen.

További hét személy vagy füstmérgezésben halt meg, vagy a zuhanó gerendák és kövek temették maguk alá. Kettőt közülük ismert Melchior – az egyikük Johan Hove volt, az öreg városi szolga, a másik az észt származású mosónő, Eide, aki hozzá is eljárt mosni. Melchior állt a holttestük mellett, és imádkozott a lelkükért. Két gyermek is volt közöttük, és egy fiatal hajadon, akinek keze teljesen elégett, felsőtestén pedig mély seb éktelenkedett. Nézte a hajadont, és eltöprengett különös halálán. Nyugodtan feküdt, testhelyzete arról árulkodott, hogy a tűz csak a halál beálltát követően érte utol. A mellén tátongó seb pedig úgy festett, mintha egy karót szúrtak volna bele borzalmas erővel. De amikor Melchior odahajolt, hogy közelebbről szemügyre vegye a sebet, azt látta, hogy bár a mellkasi seb széle roncsolt volt, a bordák eltörtek, szélének egy tenyérnyi hosszúságú szakasza sima volt, mintha késsel vágták volna fel.

Egy ideig a lány holtteste mellett álldogált töprengve. Majd mintha valaki ismét a fülébe súgta volna:

– Nem vagy Isten!

Két nappal ezután, amikor a patika még mindig zárva volt, és Melchior rászánta magát, hogy alaposan átnézze a főkönyvet és leltári lajstromait, nehogy kifelejtsen valamit a lübecki rendelésből, halkan kopogtak az ajtón. Hopi, a patika kutyája, aki állandóan az ajtónál strázsált, azon nyomban vakkantott néhányat. Mechior sóhajtva tette félre a számlákat, és indult az ajtó felé. A kenőcse és a fájdalomcsillapító főzete már elfogyott, ezt tudta is mindenki városszerte.

Az ajtóban egy fiatal fiúcska állt, akinek nevét ugyan nem tudta Melchior, de néhányszor látta már az utcán. Amikor a patikus ajtót nyitott, a fiú Hopi láttán visszahőkölt, és dadogott valamit. Szőke, göndör haja zöld sapka alól omlott a vállára, cipője és kabátja alapján pedig nem tűnt valószínűnek, hogy szegény szülők gyermeke volna.

– Ez itt a patika, gyermekem – mondta Melchior kedvesen. – Kit keresel?

– Melchior Wakenstede patikust – makogta a fiú. – Érte küldtek.

Hopi látta, hogy veszélyről szó sincs, úgyhogy gyorsan végigszimatolta a fiút, majd újra leheveredett.

– És ki küldött? – kérdezte Melchior.

– A nagyapám.

– És mit mondott, miért küldött?

A fiú nagy levegőt vett, majd rákezdte:

– Nagyapám ezt mondta: „Melchior patikus a Kerekeskút utcában, ismered? Szaladj el hozzá, mondd, hogy én kéretem azonnal, mert már hallom az égiek hívását, édes Krisztusom, megfojt ez a köhögés, ezer ördög pöcegödre és szőrős Jézuska, mintha belülről szaggatna szét a köhögés. Mit bámulsz, nem hallottad, mit mondtam, talán földbe gyökerezett a lábad? Iparkodj, mielőtt még Hartung megérkezik, aki engem bolondnak tart, tudom, hogy mindannyian bolondnak tartotok, és alig várjátok, hogy a mennyei kapuhoz szólíttassam…”

– Várj csak egy kicsit! – kiáltotta kacagva Melchior, és vállon veregette a fiút. – Azt akarod mondani, hogy köhögéscsillapítóért küldött a nagyapád? Ha így van, akkor nem kell szóról szóra elismételned, amit mondott.

A fiú rövid töprengés után így felelt:

– Nem köhögéscsillapítóért küldött.

– Akkor meg miért?

– De hiszen épp most mondtam! – kiáltotta a fiú sértődötten. – Pontosan elmondtam. Nagyapám még ezt is mondta: „Ha az a vén gebe patikárius nem hajlandó idejönni, akkor mondd azt, hogy fizetek neki, de még hogy! Mondd azt, hogy félreraktam százötven márkát, nem is, kétszáz márkát, és hogy a patikárius szereti az efféle históriákat, ő igazságszerető ember, és az ördögbe is, csak ő tudja kibogozni ezt a dolgot. Most aztán iszkiri, és mondd, hogy azonnal jöjjön! Mit bámulsz? Különben Hartung megint megtiltja, hogy elmenj. Nem érted? Megjegyezted? Te mindent megjegyzel, igaz? És nehogy a patikus nélkül gyere vissza!” Én erre azt mondtam, hogy megjegyeztem, és idefutottam. De köhögéscsillapítóról nem volt szó.

Melchior megpróbálta visszatartani a nevetést, és ezt kérdezte:

– És hogy hívják a te nagyapádat?

– Euert Duseborgh – felelte a fiú.

– Vagy úgy – hümmögte Melchior. – És téged hogy hívnak?

– Engem Ludolf Gronhagennek.

– Eszerint édesanyád Engeltraud Gronhagen?

– Igen – mondta a fiú. – Most már elmehetek?

Melchior egy percre gondolataiba merült. A családból senkit nem ismert személyesen, a vén Euert Duseborghgal pedig csak futólag találkozott néhányszor. Apja annak idején talán Tartuból jött. Természetesen tudta, kicsoda Euert Duseborgh, nem volt olyan ember Tallinnban, aki ne ismerte volna ezt a gazdag kereskedőt. Bár az utóbbi években ritkán lehetett látni, mivel megöregedett, gyenge volt már, és nem bírta a lába, tehát a saját erejéből nem jutott el sehová. Állítólag már az elméje sem teljesen ép. Lányát, Engeltraudot egy turkui kereskedőhöz, Peter Gronhagenhez adták férjhez, aki meghalt, mire Engeltraud visszaköltözött Tallinnba.

– Én most nem tudok elmenni a nagyapádhoz – mondta Melchior. – Nagy munkában vagyok, nem szakíthatom félbe.

– Én viszont nem mehetek haza a patikus nélkül – jelentette ki a fiú. – Nagyapám hozzám vágja a gyertyatartót.

– Nincs olyan orvosságom, amit elvihetnék neki. Azt sem tudom, miféle orvosságra lenne szüksége – felelte Melchior.

A fiú ismét elgondolkozott, majd így folytatta:

– Nincs az az orvosság, ami ezt a vénembert meggyógyítaná, idézz neki a Bibliából, hogy elaludjon, és kevesebbet károgjon, a vén csont! Idézz csak, máskülönben megint rájön a roham, és vigyázz, nehogy gyógyszerre pazarold a pénzt!

– Vagy úgy – motyogta Melchior. – És ezt ki mondta?

– Nagybátyám.

– Neked mondta?

– Anyámnak.

– És te mindig megjegyzed, amit mondanak?

– Azért nem mindig.

– Tudsz olvasni, Ludolf?

– Hogyne tudnék olvasni! – kurjantotta Ludolf. – Már Turkuban is jártam iskolába Hasse mesterhez, Tallinnban pedig Wilmes mester iskolájába járok, olvasok latinul, németül, svédül…

Melchior megvakarta a feje búbját, majd behívta Ludolfot a patikába. A fiú boldogan be is lépett, és tágra nyílt szemmel, mohó kíváncsisággal nézett körül. Melchior adott neki egy kosárkából gyömbéres kekszet, majd előkereste a gyógyszerkönyvét, és odaadta Ludolfnak, hogy olvasson bele. Ludolf gyorsan átfutotta a szemével, majd izgatottan lapozott. Melchior kikapta a kezéből a könyvet, és ráparancsolt, hogy fejből ismételje el, mit olvasott.

Ludolf gyorsan darálta:

– Rosata novella. A rosata nevet a rózsáról kapta, a novella pedig újat jelent, mivel létezik régi rosata is, mely másféle betegségeket gyógyít, és higanyt tartalmaz. A rosata novella csillapítja a hányást, és izgatja a gyomrot. Enyhíti a levertséget és a szomjat. Csodálatosan felfrissít a hosszú betegeskedés után, és megszünteti az izzadást. Akkor add, ha a vizeletben hosszú, vékony csíkokként vér látható. A tizenketted része egy font. Végy egy uncia és egy drachma, valamint két és fél scrupulus szárított rózsalevelet, cukrot és édesgyökeret. Majd vegyél két drachma, két scrupulus és két szem fahéjat, egy scrupulus szegfűszeget és nyolc granum mandragóragyökeret, gyömbért, szerecsendiót, sárga gyökeret, vízi kányafüvet, vadzellert és balzsamgyantát. Mézet is keverhetsz hozzá, ha túlságosan keserű lenne. Add reggel, délben és éjjel felforralt és lehűtött vízzel együtt. A rosata novella fogyasztását követően tizenkét óráig nem szabad bort inni.

– Döbbenetes – hümmögte Melchior. – Számolni is tudsz?

– Számolni is tudok – mondta Ludolf. – Hasse iskolamester úrnál Turkuban naptári számításokat is végeztem, hogy megtudjuk, mely napra esnek az egyházi ünnepek.

– És mit gondolsz ezekről a számításokról? – kérdezte közömbösen Melchior, és Ludolf elé tolta leltári számításainak oszlopait. Pennát is akart adni a fiúnak, de amíg azt kereste, Ludolfból kitört a kacagás.

– Hiszen itt húsz márkával több van! – jelentette ki. – Az artigokat rosszul adták össze, így egy nullával több szerepel a végén.

– Tudod, mi az a nulla?

– A nulla a legfontosabb szám.

– Az bizony – morogta Melchior. – Tudod, mit? Először is menjünk, nézzük meg a nagyapádat! Nagyon nem szeretném, hogy hozzád vágja a gyertyatartót.

– Még sosem talált el – válaszolta erre Ludolf. – Öreg már, és beteg, rosszul dob. Mindig sikerül félreugranom.

– Gyakran dobálózik?

– Múlt csütörtökön a vesperásra hívó harangszó előtt, aztán Fülöp és a kisebbik Jakab apostol napjának reggelén. De nem dobálózik mindig. Csak akkor, ha nem csinálom azt, amit mond.

– És mikor nem csinálod azt, amit mond?

– Akkor, ha a nagybátyám azt mondja, hogy az öreg csak félrebeszél. A gyilkosságról. Hogy felejtsem el.

– És te elfelejtetted, amit a gyilkosságról mondott?

– El hát! Felejteni ugyanolyan könnyű, mint megjegyezni valamit.

– Ha te mondod, fiam – motyogta Melchior, miközben vette a kalapját, majd ráparancsolt a patika kutyájára, Hopira, hogy vigyázzon a házra, amíg gazdája vissza nem tér.

{1} A középkori Tallinnban a Feketefejűek Testvérisége által minden tavasszal megrendezett íjászverseny, melyen a céltáblát egy fából faragott, festett papagájszobor helyettesítette.