Emily Henry

NYÁRON A PÁROM

People We Meet on Vacation

Copyright © 2021 by Emily Henry

All rights reserved.

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-013-7 (papír)

ISBN 978-963-614-014-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Az előzőt főként

magamnak írtam.

Ezt most neked.

Prológus

ÖT NYÁRRAL EZELŐTT

Ha nyaralsz, az lehetsz, aki csak akarsz.

A nyaralás olyan, mint egy jó könyv, vagy egy csúcsszuper szerkó: áttranszportál önmagad egy másik kiadásába. Hiszen a mindennapi életedben talán még az is kínos, ha bólogatsz a rádióból jövő zenére, de ha ott vagy, ahol kell, mondjuk egy pislogó égőkkel felfűzött verandán, és azt az acéldobzenekart hallgatod, amelyiket kell, akkor azon veszed észre magad, hogy úgy pörögsz-forogsz, mint a legnagyobbak.

Ha nyaralsz, más a hajad. Mert más a víz, vagy a sampon. Vagy talán nem is fárasztod magad holmi hajmosással meg fésülködéssel, mert az óceán sós vize pont úgy göndöríti be, ahogy szereted. És arra gondolsz, hogy „Ezt talán otthon is meg tudnám csinálni! Talán otthon is lehetnék olyan ember, aki nem fésülködik, és akit nem zavar, ha izzad, meg az sem, ha minden létező testnyílása telemegy homokkal.”

Ha nyaralsz, sokszor vadidegenekkel elegyedsz szóba, és eszedbe sem jut, hogy a dolognak tétje van. Hogy iszonyú kínosra fordulhat a szitu – hiszen ha olyanra fordul, kit érdekel? Úgysem látod őket soha többé!

Az vagy, aki lenni akarsz, és azt teszed, amit tenni akarsz.

Na jó, azért bármit talán mégsem tehetsz meg. Van, amikor az időjárás beszorít bizonyos helyzetekbe, például olyanba, amilyenbe engem most. Ilyenkor meg kell találnod az önszórakoztatás másodlagos módozatait, avagy a B tervet, míg várod, hogy elálljon az eső.

A mosdóból kifelé jövet megtorpanok. Részben azért, mert még agyalok a B terv egyes részletein, de leginkább azért, mert úgy ragad a padló, hogy elhagyom az egyik szandimat, és vissza kell szökdécselnem érte. Elvileg minden ízében imádom ezt a helyet, gyakorlatilag viszont aggaszt, hogy a csupasz lábam érintkezik a laminált padlót ellepő, ismeretlen eredetű szutyokkal. Aggaszt, hogy elkapok valamit, amiről azt hisszük, hogy csak a járványügyi központ titkos létesítményeiben fordul elő egy lefagyasztott fiolába zárva.

Visszaszökellek hát a szandimhoz, becsúsztatom a lábujjaimat a vékonyka, narancssárga szíjak alá, majd megfordulok, és fölmérem a terepet, azaz a bárt. Az egymáshoz préselődő, ragacsos emberi testeket, a plafonon lustán forgó, zsúpfedeles ventilátorokat, a kitámasztott ajtót, amelyen olykor beköszön a szuroksötét éjszakából az eső, és lehűti a verejtékező tömeget, a sarokban megbúvó, neonglóriás zenegépet, amely a Flamingos I Only Have Eyes for You című dalát játssza.

Üdülővárosban vagyunk, de egy helybeliek által kedvelt bárban, amely mentes a lenge, mintás nyári ruhák és Tommy Bahama ingek tömkelegétől. Ugyanakkor sajnos hiányoznak a lándzsára tűzött trópusi gyümölccsel díszített koktélok is.

Ha nem lenne vihar, más helyszínt választottam volna az utolsó estémhez. Csakhogy, mivel egész héten zuhogott, mintha dézsából öntenék, és szünet nélkül dörgött az ég, szertefoszlottak a fehérlő fövenyről és csilivili motorcsónakról szőtt álmaim. Jobb híján a csalódott nyaralók hadához csapódva jártam a zsúfolt turistacsapdákat, és nyakaltam a piña coladát.

Mára nagyon elegem lett a tömegből, meg abból, hogy mindenre sokat kell várni, és hogy őszes hajú, jegygyűrűs, kapatos férfiak kacsingatnak rám a feleségük válla fölött. Így esett, hogy itt kötöttem ki.

Itt, ebben a ragacsos padlójú bárban, amelynek a neve egyszerűen BÁR. Itt pásztázom a gyér számú vendégsereget, és próbálom kiszúrni a célszemélyt.

Aki a BÁR pultjának végén, a sarokban üldögél. Nagyjából korombeli, azaz huszonöt körüli, homokszín hajú, magas, széles vállú fickó, de olyan görnyedten gubbaszt, hogy az utóbbi két vonása első ránézésre rejtve marad. A telefonja fölé hajol. Az arcéle csöndes elmélyülést sejtet, a fogai pedig a telt alsó ajkát piszkálják, miközben lassan elhúzza az ujját a képernyőn.

A BÁR, ha nem is olyan zsúfolt, mint a Disney World, azért elég zajos. Az ötvenes évek hátborzongató melódiáit búgó zenegéppel szemközt, a falra szerelt tévében épp az új esőrekordról óbégat az időjós. A két zajláda közt kábé félúton kisebb férfifalka időzik. Mindig egyszerre harsan az egyforma, szamárköhögést idéző kacajuk, ellenpontozva a pultcsapkodást, amellyel a sárga hajú hölgyvendéget fűző csapos nyomatékosítja áradó szavait.

A szűnni nem akaró vihartól az egész sziget „bedutyidilizett”, és az olcsó sörtől mindenki duhaj kedvében van.

Kivéve a bárpult sarkában ülő, homokszín hajú fickót. Igencsak kirí a környezetéből, ahogy hallgatagon gunnyaszt, de nemcsak ez árulkodik arról, hogy neki nem itt a helye, hanem minden. Például az, hogy a kábé harminc fokkal és a sok ezer százalékos páratartalommal dacolva gyűrött, hosszú ujjú inget és tengerészkék hosszúnadrágot visel. Gyanúsan híján van továbbá mindennemű napbarnítottságnak, csakúgy, mint mindennemű mókának, kacagásnak, vígságnak, léhaságnak.

Bingó!

Marokra fogom, és félrehúzom az arcomba lógó hullámos, szőke fürtjeimet, majd megindulok felé. Ahogy közeledem, a telefonját és az olvasnivalót lassan húzgáló ujját vizslatom. Kövéren szedett szavak ötlenek a szemembe: HUSZONKILENCEDIK FEJEZET.

Igen, ez komoly. Könyvet olvas egy bárban.

A pulthoz ütközik a ringó csípőm, a könyököm pedig megcsúszik, ahogy helyet foglalok vele szemben, majd így szólok:

– Szia, tigrisem!

Lassan fölemeli a fejét, és megnéz a mogyoróbarna szemével. Aztán pislog egyet.

– Szia? – mondja, mintha kérdezné.

– Gyakran jársz ide?

Hosszasan méreget, és látszik rajta, hogy mérlegeli a lehetséges válaszokat.

– Nem – mondja végül. – Nem itt élek.

– Ó – felelem, és többet nem is tudok kinyögni, mert máris folytatja:

– De ha itt élnék, akkor sem járnék ide túl sokat. A macskámnak ugyanis szakorvosi kezelést igénylő bajai vannak, és így nehéz kimozdulni.

Kábé minden egyes szavára összeszalad a szemöldököm, de aztán rendezem a soraimat.

– Annyira sajnálom! Borzalmas lehet ezzel együtt élni, és közben még egy halálesetet is feldolgozni.

Az ő homlokát is ráncok barázdálják.

– Halálesetet?

Szűk, feszes kis kört ír le a kezem, jelezve, hogy az öltözékére célzok.

– Nem temetésre jöttél?

Összepréselődnek az ajkai.

– Nem.

– Akkor hát mi szél hozott erre?

– Egy barátom – feleli, és a telefonjára sandít.

– Aki itt él? – találgatok.

– Aki idecibált – helyesbít. – Nyaralni – teszi hozzá kissé lekicsinylőn.

– Ne már! – forgatom a szemem. – Elszakított a macskádtól? Azzal az ócska kifogással, hogy szórakozni mentek meg vigadni? Biztos, hogy barátnak nevezhető az ilyen?

– Egyre kevésbé vagyok ebben biztos – mondja fel sem nézve.

Nem sok fogódzót kínál, de én nem adom fel.

– És mondd – ütöm tovább a vasat –, milyen ez a barátod? Dögös, okos, pénzes?

– Kis növésű – feleli, miközben rendületlenül olvas tovább. – De nagyhangú. És be nem áll a szája. Mindkettőnk minden létező ruhadarabját leönti valamivel, és iszonyúan romantikus lélek. Egy kétéves főiskola reklámklipjét is képes végigzokogni. Tudod, amelyikben az egyedülálló anyuka még késő este is a gép előtt ül, aztán beszunyál, a kisfia ráterít egy plédet, és büszkén mosolyog. Mi van még? Ja, igen, odavan az ócska, szalmonellaszagú lebujokért, ahol még az üveges sört is alig merem meginni. Láttad, miket írnak erről a bárról a Yelpen?

– Te most viccelsz? – kérdem karomat keresztbe fonva.

– Hát, a szalmonellának mondjuk nincs szaga… De az tény, hogy kis növésű vagy, Poppy.

– Alex! – legyintem bicepszen a szerepemből kiesve. – Én segíteni próbálok neked!

– Mármint hogyan? – kérdi a karját dörzsölgetve.

– Tudom, hogy Sarah összetörte a szívedet, de muszáj újra bedobnod magad! És ha odamegy hozzád a kocsmában egy dögös csaj, akkor tudod, mi az egyes számú tabutéma? Hogy társfüggő párkapcsolatban élsz azzal a seggfej macskáddal!

– Először is, Flannery O’Connor nem seggfej. Csak szégyenlős.

– Az a macskanő gonosz.

– Csak téged nem kedvel – erősködik. – Mert árad belőled a kutyaenergia.

– Én mindig csak simogatni próbáltam. Mire jó egy házi kedvenc, ha nem tűri a babusgatást?

– Igenis vágyik ő a babusgatásra – mondja Alex. – Csak neked mindig olyan ordas farkasosan csillan a szemed, amikor közelítesz hozzá.

– Ez nem igaz.

– Poppy! – mondja Alex. – Neked mindig ordas farkasosan csillan a szemed, bármihez közelítesz.

Hozzám pedig a csapos közelít az italommal, amit a mosdóra való kisurranás előtt rendeltem.

– Kisasszony! A margaritája.

És odapördíti elém a jégvirágos üvegpoharat, én meg elkapom. Pittyen a torkomban az izgatott szomjúság, mintha üzenetem jött volna. Akkora svunggal kapom föl a poharat, hogy egész szép adag tequila löttyen ki belőle. Alex tökélyre csiszolt mozdulattal, már-már természetfeletti gyorsasággal rántja le a pultról a szabad kezemet, nehogy tömény szesz fröccsenjen a karomra.

– Látod? Erről beszélek. Ordas farkasosan csillan a szemed, amikor nekiesel valaminek – mondja halkan, komolyan.

Így ejti ki kábé minden szavát, leszámítva a ritka, megszentelt estéket, amikor előbújik rejtekéből Rém Fura Alex, én meg nézem, ahogy, mondjuk, a padlón fekve zokog a mikrofonba a karaokebárban, szanaszét áll a homokszín haja, és kiszabadul a nadrág alól a gondosan betűrt, gyűrött ünneplőinge. Ez, persze, csak hipotetikus példa – egy esetre, amely hajszálpontosan így esett…

Alex Nilsen az önkontroll élő szobra. Ennek a magas, széles vállú embernek a folyton görnyedt vagy perecszerűen összehajtogatott testében fölös mennyiségű sztoicizmus és elfojtás lakozik. A sztoicizmus abszolút érthető, hiszen Alex egy olyan özvegyember legidősebb fia, akinél elfúlóbb hangú embert még nem láttam. A fojtott beszéd pedig abból fakadhat, hogy a szigorú vallásos neveltetése szöges ellentétben áll a legtöbb szenvedélyével, főként a tudománnyal. De mindezzel simán összefér egy egészen fura, titkon bolondozó-ökörködő hajlamú, rendkívül lágyszívű, imádnivaló hülyegyerek. A legcukibb hülyegyerek, akivel valaha dolgom volt.

Miután kortyolok egy aprót a margaritából, kitör belőlem egy halk, gyönyörteljes morranás.

– Emberbőrbe bújt kutya – mondja csak úgy magának Alex, majd továbbgörgeti a telón olvasott könyvét.

Horkantással jelzem a megjegyzése miatti rosszallásomat, majd iszom még egy kortyot.

– Amúgy ez a margarita úgy kilencven százalékban tequila – mondom. – Remélem, megmondod azoknak a könyörtelen yelpes kritikusoknak, hogy mit hova dugjanak fel. Ja, és tedd hozzá, hogy nincs is szalmonellaszag.

Nyakalok még egy kicsit a piámból, majd fölcsusszanok az Alex melletti bárszékre, és úgy fordulok, hogy összeérjen a térdünk. Bírom, hogy mindig így ül, ha elmegyünk valahova együtt: a felsőteste a bárpult felé fordul, a hosszú lábai viszont felém, mintha lenne egy titkos ajtaja, amelyet csak nekem nyit ki. És ezen az ajtón nemcsak a világ előtt ismert, visszafogott, mindig csak félig-meddig mosolygó Alex Nilsenhez lehet eljutni, hanem Rém Fura Alexhez is, aki évről évre elutazik velem valahova, pedig utál repülni, meg változatosan élni, meg nem az otthoni párnáján aludni.

Azt is bírom, hogy ha kocsmázunk, mindig nyílegyenesen a bárpult felé indul el, mert tudja, hogy ott szeretek ülni. Pedig, amint azt egyszer bevallotta, mindig azon stresszel, hogy nem létesít-e a kelleténél intenzívebb, vagy a kelleténél lanyhább szemkontaktust a pultossal.

Az az igazság, hogy szinte mindent bírok és/vagy imádok, amit az én legjobb barátom, Alex Nilsen csinál, vagy nem csinál, és azt akarom, hogy boldog legyen. Ezért, bár nem kedveltem túlzottan a korábbi szerelmeit – pláne az exét, Sarah-t –, tudom, mi a dolgom: gondoskodnom kell róla, hogy ez a legutóbbi szívzűr ne taszítsa totális remetestátuszba. Végső soron ő is megtenné ezt értem, és már volt is erre példa.

– Na, szóval – szólalok meg ismét. – Akkor átvesszük még egyszer az elejétől? Én vagyok a szexi idegen, aki szóba elegyedik veled a bárban, te meg elbűvölő önmagadat adod, mínusz macskatéma. Seperc alatt visszavezetünk a randizás világába.

Alex fölnéz a telefonjából, és már-már somolyog. Igen, nem tévedés, már-már somolyog. Azért mondom így, mert tőle a somolygásnál többre úgysem futja.

– Arról az idegenről beszélsz, aki egy jól időzített „Szia, tigrisem!”-mel nyit? Csak mert nem kizárt, hogy mások a fogalmaink a szexiségről.

Pördülök egyet a bárszékkel. Összekoccan a térdünk a kör elején is, meg a végén is. Közben átállítom az arcberendezésemet kacér mosolyra.

– És mondd, fájt, amikor idepottyantál a mennyből, és talajt fogtál?

Alex megcsóválja a fejét.

– Poppy, fontos, hogy tudd – kezdi a szavakat szép lassan ejtve. – Ha valaha is összejön nekem egy randi, annak semmi köze nem lesz a te úgynevezett „segítségedhez”.

Fölállok, majd teátrálisan fenékig ürítem a poharamat, és levágom a bárpultra.

– Akkor hát mit szólnál hozzá, ha elhúznánk innen?

– Hogy mitől megy neked jobban a randizás, mint nekem… – morfondírozik Alex. Látszik rajta, hogy ámulatba ejti a nagy talány.

– Egyszerű a válasz – mondom. – Nem teszem olyan magasra a lécet, mint te, és nincs Flannery O’Connorom. Továbbá, ha kocsmázni megyek, nem a Yelpet bújom savanyú pofával, és nem projektálom minden idegszálammal, hogy „Hozzám ne szólj!” Továbbá, ha jó szögből néznek, és jó fényt vetnek rám, a napra lehet nézni, de rám nem.

Alex is föláll. A bárpultra helyez egy húszast, majd visszadugja a tárcáját a zsebébe. Ő ugyanis mindig hord magával készpénzt, de hogy miért, azt nem tudom, pedig legalább háromszor megkérdeztem, és meg is mondta. Mégsem tudom, mert az agyam vagy uncsinak találta a válaszát, vagy túl intellektuálisnak és komplexnek, így nem fáradt azzal, hogy eltárolja.

– Mindez nem változtat azon, hogy egy szörnyszülött vagy – mondja most.

– De azért imádsz – mutatok rá egy icipicit sértődötten.

Alex erre átkarolja a vállamat, és ahogy letekint rám a magasból, újfent halovány, visszafogott mosolyra húzódnak a telt ajkai. Alex Nilsen arca amolyan szűrőként funkcionál, apránként, miniatűr adagokban ereszti át a kifejezendő érzéseket.

– Tudom – mondja, mire rávigyorgok, és közlöm:

– Én pedig viszontimádlak.

Látom, hogy küzd a szélesedő mosolyával. De megnyeri a csatát, és a mosoly halovány, sőt szinte észrevétlen marad.

– Én is tudom – feleli.

A tequila elálmosított és lustává tett. Muszáj nekidőlnöm Alexnek, amikor elindulunk a BÁR nyitott ajtaja felé.

– Jó volt ez az út – mondom.

– Az eddigi legjobb – helyesel Alex, miközben úgy vág az arcunkba a hűs eső, mintha konfettiágyúból lőnék ki. Kicsit szorosabban fonódik körém meleg, nehéz karja, és palástként terül rám üde cédrusillata.

– Még azt sem bántam olyan nagyon, hogy végig esett – mondom, miközben kilépünk a sűrű, tömény, párás-vizes éjszakába, a döngicsélő moszkitók, meg a távoli égzengéstől reszkető pálmafák közé.

– Nekem még jobb is volt így – feleli Alex, és leveszi a vállamról a karját, majd könyökét behajlítva a fejem fölé tartja eleven esernyőként. Így spurizunk át az elárasztott úttesten. Amikor odaérünk a kis, piros bérautónkhoz, Alex elszakad tőlem, és előbb az én ajtómat nyitja ki (a központi zár és automata ablaknyitó nélküli kocsikra kedvezmény járt), majd megkerüli a motorháztetőt, és bevetődik a sofőrülésbe.

Miután sebességbe kapcsol, sarkvidéki fuvallat támad a csuromvizes ruhánkra, hála a felcsavart légkondinak.

– Most jövök rá, hogy nem is fotóztunk – szólal meg Alex, miközben a bérelt házunk felé kanyarodik. – Mi lesz így a blogoddal?

Felröhögök, de aztán rádöbbenek, hogy ezt nem viccből mondta.

– Alex, az olvasóim nem kíváncsiak a BÁR-ban készült képekre – felelem. – Sőt, még csak olvasni sem akarnak a BÁR-ról.

– Szerintem nem is volt olyan gáz ez a BÁR – von vállat.

– Nem te mondtad, hogy szalmonellaszag van?

– Mármint attól eltekintve – mondja Alex, majd indexel, és bekormányozza a kocsit a pálmafákkal szegélyezett, szűk utcácskánkba.

– Az a helyzet, hogy a hét folyamán egy árva használható fotóval sem lettem gazdagabb – mondom.

Alex homlokráncolva, szemöldökdörzsölgetve lassít a murvás kocsibejárónkra hajtva.

– Mármint azokon kívül, amiket te lőttél – teszem hozzá sietve. A képek, amelyeket önként felajánlott a közösségi oldalam részére, valami gyalázatosak. De mivel imádom őt, amiért még fényképezni is hajlandó miattam, kiválasztottam a legkevésbé borzalmasat, és kiposztoltam.

Az ominózus fotón iszonyú idióta beszéd közbeni, vagy inkább visítva röhögés közbeni képet vágok. (Alex buzgón próbált beállítani, de hiába erőlködött.) És jól látható, hogy viharfelhők gyülekeznek a fejem fölött, mintha én hoztam volna rá Sanibel-szigetére az apokalipszist. De legalább érzékelhető, hogy boldog vagyok.

Hiába nézem azt a képet, nem jut eszembe, hogy mivel váltotta ki a reakciómat Alex, és az sem, hogy mit visítottam röhögve az arcába. De melegség tölt el, mint mindig, ha felidéződik egy korábbi nyaralásunk. Ilyenkor szinte mellbe vág a boldogság, és úgy érzem, erről szól az élet. Elutazol valami szép helyre egy olyan emberrel, akit szeretsz: mi kellhet még?

Próbáltam is írni valami ilyesmit a kép alá, de nehéz ezt elmagyarázni. A posztjaim rendszerint arról szólnak, hogy utazzunk olcsón, és hozzuk ki a legtöbbet a legkevesebből, de ha a tengerparti vakációdat százezren követik, akkor jól teszed, ha… Szóval, ha tengerparti vakációt mutatsz nekik.

Mi viszont az utóbbi egy hétnek mintegy negyven percét töltöttük a Sanibel-sziget parti fövenyén. Annál többet időztünk bárokban, éttermekben, könyvesboltokban, vintage boltokban, és rengeteget punnyadtunk a lepukkant bungalónkban popcornt eszegetve és villámokat számlálva. Nem barnultunk le, nem láttunk trópusi halakat, nem búvárkodtunk, nem katamaránoztunk. Nemigen csináltunk semmit azonkívül, hogy bóbiskoltunk a süppedős kanapén a duruzsoló Alkonyzóna-maraton előtt, amely az álmainkba is beette magát.

Vannak helyek, amelyek mindig a maguk teljes pompájában tárulnak eléd, ha süt a nap, ha nem. A Sanibel-sziget nem ilyen hely.

– Hé! – szólal meg Alex, miközben üresbe vált.

– Mi hé?

– Csináljunk egy közös képet.

– Te utálod, ha lefényképeznek – mutatok rá. Nekem ez mindig is furcsa volt, hiszen Alex technikailag igen jóképű srác.

– Tudom – feleli –, de most sötét van, és erre mindenképp emlékezni akarok.

– Oké – mondom. – Rendben, akkor csináljunk egy közös képet.

Már nyúlok is a telómért, de Alex megelőz. Csakhogy nem a képernyőt fordítja felénk, hogy lássuk magunkat, hanem a telefon hátoldalát.

– Mit csinálsz? – szörnyülködöm. – Szerinted mire való a szelfiüzemmód, papa?

Kikapnám a kezéből a telefont, de elrántja előlem.

– Nem! – kiáltja nevetve. – Ez nem a blogodra lesz, úgyhogy nem kell szépnek lennünk. Jók vagyunk úgy, ahogy vagyunk. Ha szelfiüzemmódban csinálod, akkor én nem leszek rajta.

– Igazán kezeltethetnéd már az arcdiszmorfiádat – mondom neki.

– Hány ezer képet is lőttem neked, Poppy? Hadd csináljam ezt az egyet úgy, ahogy én akarom.

– Oké, rendben – felelem, és áthajolok a kézifék fölött. A nyirkos mellkasának dőlök, ő pedig, a magasságbeli különbséget kompenzálandó, egy kicsit lehajtja a fejét.

– Egy, két… – kezdi, de már a „Há!” előtt villan a vaku.

– Te szörnyeteg! – szidalmazom.

Maga felé perdíti a telefont, majd felnyög.

– Jaj, neee! Tényleg az vagyok.

Fuldokolva röhögök a kísérteties homályba burkolózó fejünkön. Alex szanaszét álló, ázott csimbókjain, meg a saját hajamon, amely úgy tapad az arcomra, mint megannyi kunkori kacs. Csillog és vöröslik a melegtől mindenünk. A szemem be van csukva, Alexé pedig puffadt, és keresztbe áll.

– Hogy lehet egyszerre alig látszani és holt bénán kinézni? – teszem fel a költői kérdést.

Alex tarkóját a fejtámlának vetve kacag, majd közli:

– Oké, törlöm.

– Ne! – sikítom, és ki is tépném a kezéből a telefont, de nem ereszti. Megy a kötélhúzás a kézifék fölött. – Ez volt a lényeg, Alex! – folytatom. – Hogy úgy emlékezzünk erre az útra, ahogy volt, és úgy nézzünk ki, ahogy kinézünk!

Bágyadt, halovány a mosolya, mint mindig.

– Poppy, te nem úgy nézel ki, mint ezen a képen.

– Te sem – mondom, és nyomatékul még meg is rázom a fejem.

Egy hosszúra nyúlt pillanatig csönd telepszik ránk, mintha most, hogy ezt már tisztáztuk, nem lenne több mondanivalónk.

– Jövőre menjünk valami hideg helyre – szólal meg végül Alex. – Hideg legyen, de száraz.

– Oké – vigyorgok rá. – Hideg lesz és száraz.

1. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Poppy! – szólal meg a tompaszürke tárgyalóasztal végén ülő Swapna. – Mit hoztál nekünk?

Ahhoz képest, hogy Swapna Bakshi-Highsmith a Pihenés + Relaxáció, avagy P+R birodalom királynője, vajmi kevéssé testesíti meg kiváló magazinunk alapértékeit.

Szerintem három éve pihent és relaxált utoljára, akkor is orvosi tanácsra, azaz parancsra, nyolc és fél hónapos terhesen. Szigorú ágynyugalomra volt ítélve, de végig videócsetelt a szerkesztőséggel a pocakján billegő laptopon, úgyhogy aligha ette nagykanállal a nyugalmat. Swapna minden ízében pengeéles, tűhegyes és menő, beleértve a szuperdivatos, hátranyalt bubifrizuráját meg a szegecsekkel kivert Alexander Wang körömcipőjét. A szárnyacska, amelyet szemceruzával biggyesztett a szeme sarkába, átvágna egy sörösdobozt, majd a smaragdzöld szempár, amely épp rám szegeződik, simán ki is lapítaná.

– Poppy! Helló!

Kipislogom magam a kábulatból, és torokköszörülve előrébb csusszanok a széken. Ez újabban sokszor megesik. Pedig ha csak hetente egyszer jársz be, akkor nem igazán nyerő, ha az értekezlet felét végigbambulod, mint rossz tanuló az algebraórát. Pláne a főnököd előtt, aki ugyanolyan rémisztő, mint amilyen inspiráló.

A jegyzetfüzetembe mélyedek. Korábban mindig telekörmölt lapokkal érkeztem a pénteki ötletelő értekezletre. Volt a füzetemben minden: ismeretlen külföldi fesztiválok, helyi jelentőségű éttermek, ahol valami bő olajban sült desszert kapható, Dél-Amerika bizonyos partszakaszain megfigyelhető természeti jelenségek, feltörekvő új-zélandi borászatok, az izgalmakat hajhászók körében kialakult új trendek, mélyrelaxációs technikák a termálfürdőben, satöbbi, satöbbi.

Már-már pánikhangulatban írtam a feljegyzéseimet, mintha a hőn áhított élmények bennem növekvő, ágacskákat hajtó, belső szerveimet bökdöső, szabadulni vágyó élőlények lennének. Az értekezletek előtt három napig verejtékezve, Google-transzba esve görgettem a soha nem látott helyek fotóit, és közben duruzsolt bennem valami gyomorkorgást idéző, halk moraj.

Ma viszont tíz percet szántam arra, hogy összeírjak pár országot. Igen, még csak nem is várost, hanem országot!

Swapna néz, és várja, hogy promózzam a jövő évi nagy nyári témámat, én pedig meredten bámulok egy szót: Brazília.

Brazília a világ ötödik legnagyobb országa. Brazília adja a Föld tömegének 5,6 százalékát. A brazíliai nyaralásról nem lehet rövid, velős, ütős cikket írni. Legalább ki kéne választani egy bizonyos régiót…

Lapozok egyet, és úgy teszek, mintha elmélyülten tanulmányoznám a következő oldalt. Amely üres. A mellettem ülő kollégám, Garrett, közelebb hajol, mintha bele akarna kukucskálni a füzetembe, mire gyorsan becsukom, és így szólok:

– Szentpétervár.

Swapna felvonja a szemöldökét, és fel-alá járkál az asztalfőn.

– Szentpétervár már volt – mondja. – Három éve, nyári kiadás, fehér éjszakák ünnepe, emlékszel?

– Amszterdam? – nyögi be Garrett.

– Amszterdam tavaszi város – mondja kissé bosszúsan Swapna. – Olyan nincs, hogy Amszterdam a fő téma, és tulipán sehol.

Egyszer azt hallottam, hogy Swapna már legalább hetvenöt országban járt, és egy csomó helyen kétszer is.

Most megáll, és a telefonját a tenyeréhez ütögetve eltűnődik.

– Meg aztán Amszterdam olyan, olyan… trendi – szólal meg végül.

Swapna féltve őrzött hitvallása szerint ugyanis ami most trendi, az már elkésett. Ha érzékeli, hogy a korszellem ráhangolódott a lengyelországi Torunra, akkor Torun tíz évig nem játszik. Van egy egészen konkrét, falra gombostűzött lista (Torun nincs rajta), amelyen Swapna kézírásával, dátumozva olvashatók a helyek, amelyekről a P+R nem ír. A szerkesztőségben fű alatt tippjáték zajlik: azt próbáljuk eltalálni, hogy mikor szabadul a listáról egy-egy város. Tetőfokára hág a csöndes izgalom az olyan reggeleken, amikor Swapna karján a márkás laptoptáskájával peckesen bevonul, és tollat szegezve a lista felé tart, hogy áthúzza valamelyik tiltott város nevét.

Lélegzet-visszafojtva figyeljük, hogy melyik várost menti ki a P+R feledésének homályából, majd miután becsukódik mögötte az ajtó, a listához legközelebb ülő odaszalad, és suttogva közhírré teszi a szerencsés város nevét. Ezt rendszerint csendes ünneplés követi.

Tavaly ősszel például, amikor lekerült a listáról Párizs, valaki pezsgőt bontott, Garrett pedig előhúzott az asztalfiókból egy piros barettsapkát, amelyet nyilván a jeles alkalomra tartogatott. Egész nap rajta volt, de ha nyikordult Swapna ajtaja, gyorsan lekapta a fejéről. Azt hitte, megússza, míg Swapna a nap végén, távozóban meg nem állt az asztala mellett, és rá nem köszönt, hogy „Au revoir, Garrett!”

Garrett arca akkor a barett élénkvörös színében játszott. Azóta sem nyerte vissza egészen az önbizalmát, pedig szerintem Swapna csak poénkodott.

Most pedig, miután trendinek minősítette Amszterdamot, Garrett arca már nem is barett-, hanem céklavörös.

Valaki bedobja Cozumelt, majd kap egy szavazatot Las Vegas is. Swapna ez utóbbin elgondolkodik egy kicsit.

– Vegas buli lehet – mondja, és megint engem néz. – Poppy, szerinted is buli lehet Vegas?

– Igen, határozottan buli lehet – helyeslek.

– Szantorini – szólal meg Garrett olyan hangon, mint egy rajzfilmhősegér.

– Szantorini kétségtelenül bűbájos hely – jegyzi meg Swapna. Jól hallatszik, hogy Garrett megkönnyebbülten felsóhajt. – De nekünk valami ihletett ötlet kell.

És már megint rám néz. Nyomatékosan. És tudom is, hogy miért. Mert azt akarja, hogy én írjam meg a nagy cikket, amely a nyári lapszám fő attrakciója lesz. Hiszen ezért jöttem a magazinhoz.

Összerándul a gyomrom.

– Brainstormingolok tovább, és hétfőn előterjesztem az ötletemet – mondom végül.

Swapna rábólint, Garrett pedig megroggyan ültében mellettem. Tudom, hogy nagyon díjazna egy potya nyaralást Szantorini szigetén, mint minden utazási szakíró – és alighanem minden élő ember.

Nyilván úgy lenne normális, ha én is.

Ne add fel! – mondanám szívem szerint Garrettnek. – Ha Swapnának ihlet kell, azt tőlem ugyan várhatja!

Ezer éve nem volt már nekem olyanom.

– Szerintem rá kéne nyomulnod Szantorinire – mondja Rachel, miközben a rozéspoharát forgatja a mozaikkal díszített kávéházi asztalon. A rozé ideális nyári bor, és ingyen kaptuk, hála Rachel közösségimédia-platformjának.

Rachel Krohn stílusblogger és franciabuldog-rajongó, az Upper West Side-on született és nevelkedett, de hála az égnek nem az a fajta, aki szerint Ohióból származni bűbájos, avagy imádnivaló dolog. Sőt már Ohio puszta léte is az, hiszen hallott már róla bárki is? Szóval ő Rachel, a legjobb barátnőm, aki ezt a barátnőséget profi szinten, hivatásszerűen űzi.

És aki, noha csúcsminőségű háztartási gépei vannak, kézzel mosogat, mert szerinte az nyugtató hatású. Valamint még mosogatás közben is tízcentis tűsarkakon áll, mert úgy véli, hogy a lapos sarkú lábbeli lovagláshoz és kertészkedéshez való – de ahhoz is csak akkor, ha az ember nem talál megfelelő sarkalt csizmát.

Rachel volt az első, akivel összebarátkoztam, miután New Yorkba költöztem. Foglalkozására nézve influenszer. (Értsd: azért fizetik, hogy bizonyos márkájú sminkkellékeket használjon a csodaszép, márványalapzatú tükre előtt készült képeken.) Addig nem kötöttem barátságot magamfajta internetes személyiséggel, de kiderült, hogy ennek is megvan a járulékos előnye. (Értsd: nem kell kínosan feszengenünk, ha megkérjük a másikat, hogy várjon, amíg beállítjuk a szendvicseket a fotóhoz.) Úgy saccoltam, hogy nem sok közös vonásunk lehet, de Rachel a harmadik együtt lógásunk alkalmával itt, ebben a Dumbo negyedbeli borbárban bevallotta, hogy keddenként egy hétre előre megcsinálja a posztolandó fotóit. Ez úgy történik, hogy az „állomások”, azaz a különböző parkok és éttermek között átöltözik, és megváltoztatja a hajviseletét. A hét többi napján pedig esszéket ír, és frissítgeti néhány kutyamenhely közösségi oldalát.

Azért találta meg ez a munka, mert fotogén, és fotogén életet él, és van két roppant fotogén, igaz, állandó orvosi ellátást igénylő kutyája.

Én ezzel szemben tudatosan, egy hosszú távú terv részeként építettem ki a követőtáboromat, miután azt tűztem ki célul, hogy munkakörileg utazgathassak. Más-más úton jutottunk el tehát ugyanoda – mármint nem lakhelyileg, hiszen Rachel most is az Upper West Side-on él, én pedig a Lower East Side-on, hanem úgy, hogy mindketten élő reklámhordozók vagyunk.

Kortyolok egyet a habzóborból, és forgatom a számban. Meghányom-vetem magamban, amit Rachel mondott. Nem jártam még Szantorinin, és a túlzsúfolt szülői házban, a random kacatok között, egy műanyag kajásdobozban lapul egy lista. Még egyetem alatt írtam össze álmaim úti céljait, és Szantorini ott van valahol a lista elején. Lenyűgözött a vakító, hótiszta fehérség meg a végtelenbe nyúló, csillámló, kéklő tenger – talán azért, mert látványosan, gyökeresen más volt, mint a másfél szintes ohiói házunk, ahol lépni sem lehet a sok limlomtól.

– Nem lehet – mondom végül Rachelnek. – Garrett szó szerint felrobbanna, ha Swapna nekem adná Szantorinit, miután ő dobta be az ötletet.

– Én ezt nem értem – mondja Rachel. – Mi olyan nehéz abban, hogy kiválasztasz egy helyet, ahol nyaralni akarsz? Pláne, hogy nem is kell garasoskodnod. Ráböksz egy helyre, odamész, aztán ráböksz egy másikra. Ez a foglalkozásod.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Tudom, tudom – legyint Rachel. – A főnöködnek „ihletett” ötlet kell. De hidd el, hogy ha fölbukkansz egy szép helyen a P+R hitelkártyájával, előbb-utóbb megjön az ihlet is. Hiszen szó szerint nincs ember a földön, akinél úgy együttállna minden egy varázslatos vakációhoz, mint egy utazási szakírónál. Pláne, ha egy bazi nagy médiakonglomerátum csekkfüzetét lobogtatja! Ha te képtelen vagy ihletett módon nyaralni, akkor mi a francot vársz másoktól?

Megvonom a vállam, és török egy darabkát a borfalatkás tálon lévő sajtból.

– Lehet, hogy pont ez a lényeg – mondom.

Rachel felvonja az egyik sötét szemöldökét.

– Mi a lényeg?

– Hát, ez az! – vágom rá, mire Rachel fanyar, viszolygó képet vág.

– Ne légy ilyen hóbortosan cuki – mondja szárazon. Rachel Krohn szemében ugyanis a hóbortosság és a cukiság majdnem akkora gáz, mint Swapna Bakshi-Highsmith szemében a trendiség. Mert hiába a lágyan, ködösen, csöpögősen esztétikus haja, a sminkje, a ruhája, a közösségi oldala, ő valójában mélyen pragmatikus. Számára az, hogy a nagy nyilvánosság előtt éli az életét, ugyanolyan munka, mint bármi más. Azért nem hagyja ott, mert hoz a konyhára némi pénzt (vagy legalább a cégek által önként küldözgetett bort, sajtot, sminktermékeket, ruhákat, miegymást), és nem azért, mert örömét leli a szakterülettel járó, mesterségesen legyártott kvázi hírnévben. Hó végén mindig kiposztolja a fotózások szerkesztetlen selejtjét a következő szöveg kíséretében: „A képanyag gondosan összeválogatott és szerkesztett tartalom, amelynek az a célja, hogy sóvárogj egy olyan élet után, amely nem létezik. Engem ezért fizetnek.”

Igen, Rachel képzőművészetire járt.

De valamiért még ezek a pszeudo-performanszművészeti alkotások sem nyirbálják meg a népszerűségét. Ha a városban vagyok a hónap utolsó napján, mindig megpróbálom elkapni egy borozásra. Látni akarom ugyanis, ahogy az értesítéseit csekkolja, és ahogy szemforgatva nyugtázza az özönlő lájkokat meg az új követőket. Közben időnként elfojt egy sikolyt, és így szól:

– Ezt hallgasd meg! „Rachel Krohn annyira bátor és annyira valódi! Szeretném, ha ő lenne az anyukám!” Pedig direkt mondom nekik, hogy nem ismernek engem, de nem fogják fel!

A rózsaszín szemüveghez nincs humora, a melankóliához meg pláne nincs.

– Nem cukiskodom – jelentem ki most. – Pláne nem hóbortosan.

Még följebb szalad a szemöldöke.

– Biztos? Mert erősen hajlamos vagy mindkettőre, babám!

A szememet forgatom.

– Most arra gondolsz, hogy alacsony termetű vagyok, és élénk színű cuccokat hordok.

– Nem alacsony termetű vagy, hanem pirinyó – javít ki –, és harsány mintázatú cuccokat hordasz. A stílusod egy francia pék lányát idézi a hatvanas évekből. Tudod, aki hajnalban körbekarikázza a falut, és bagettosztogatás közben azt kiáltozza, hogy „Bonjour, le monde!”

– Na, szóval ott tartottam – próbálok visszazökkenni oda, ahonnan kizökkentem –, hogy mi értelme elmenni egy eszméletlen drága vakációra, majd megírni róla mindent annak a negyvenkét embernek, aki utánam tudja csinálni, mert ideje is van rá, meg pénze is?

A gondolkodóba eső Rachel szemöldöke egyenes vonallá laposodik.

– Nos, nem hiszem, hogy az emberek a P+R-cikkek alapján állítják össze az útitervet – mondja végül. – Adsz nekik száz tippet, ők meg kiválasztanak hármat. És egy üdülési magazinban idilli vakációkat akarnak látni. Azért veszik a lapot, hogy ábrándozzanak, nem azért, hogy tervet készítsenek.

A barátnőm most Pragmatikus Rachel, de a szavainak éle van, mert beléjük szivárog Képzős Rachel cinizmusa. Képzős Rachelé, aki egy kicsit olyan, mint egy égre üvöltő, ökölrázó vénember. Vagy egy mostohaapuka, aki körbejárja a vacsoraasztalt egy tállal a kezében, azt mondva, hogy „Mi lenne, ha pár percre lekattannátok a telefonotokról, gyerekek?”

Imádom Képzős Rachelt és az ő nagybetűs Elveit, de most, a borbár járdára nyúló teraszán, megrémít a váratlan felbukkanásuk. Ugyanis olyan szavak bugyognak fel belőlem, amelyeket még soha nem mondtam ki hangosan: kényes, titkos gondolatok, amelyek még nem mutatkoztak meg a maguk teljességében, pedig megtehették volna. Ha máskor nem, hát az útjaim közti holtidőben, amikor órák hosszat heverésztem a belakatlan, avagy „lakálytalan” lakásomban, a még mindig újnak látszó kanapén.

– Mi értelme van? – ismétlem frusztráltan. – Te még soha nem érezted úgy, hogy kőkeményen melóztál, mindent tök jól csináltál…

– Na, mindent azért nem – szól közbe Rachel. – Az egyetemről például kimaradtál, babám.

– Igen, hogy az enyém legyen álmaim munkája! És az enyém is lett, hiszen egy vezető utazási magazinnál dolgozom! És van egy szép lakásom, és nyugodtan taxizhatok, mert nem kell azon görcsölnöm, hogy mire kéne elmennie annak a pénznek, és mindezek dacára…

Kissé megrázkódva, szaggatottan levegőt veszek. Nem vagyok biztos a magamból kipréselendő szavakban, pedig majd’ összeroppanok a homokzsáknyi súlyuk alatt.

– Nem vagyok boldog – zárom le a mondatot.

Rachel arcán látom, hogy ellágyul, és a kezemre teszi a kezét, de nem szól semmit. Fenntartja nekem a pályát, hogy folytathassam, de időbe telik, mire rászánom magam. Hiszen már azért is hálátlan gyökérnek érzem magam, hogy ilyesmi egyáltalán eszembe jut, az pedig, hogy fennhangon be is vallom, már tényleg túlmegy mindenen.

– Pedig kábé így képzeltem el a dolgot – vágok bele végül. – Partik, nemzetközi repterek, koktélozás a gépen, tengerpart, hajókázás, borászatok. Úgy néz ki minden, ahogy kell, mégis úgy érzem, hogy nem olyan ez a dolog, amilyennek képzeltem. Azaz, hogy őszinte legyek, úgy érzem, hogy nem olyan, mint volt. Mert régebben egy-egy út előtt hetekig nem fértem a bőrömbe, érted? És amikor kiértem a reptérre, azt éreztem, hogy… hogy zsong az ereimben a vér. Mintha vibrált volna a levegő a korlátlan lehetőségektől… Nem tudom, mi változott meg. Lehet, hogy én.

Rachel a füle mögé simítja egy göndör, sötét fürtjét, és vállat von.

– Akkor még akartad ezt a dolgot, babám. Nem volt meg neked, és azt akartad, hogy meglegyen. Ki voltál rá éhezve.

Egyből tudom, hogy Rachelnek igaza van. Átlátott a szófosásomon, és eltalálta a szarva közt a tőgyét.

– Hát nem tiszta röhej? – kérdezem kínosan nevetve. – Pont úgy alakult az életem, ahogy reméltem, erre most az hiányzik, hogy akarjak valamit!

Hiányzik, hogy súlya legyen a dolognak, hogy beleremegjek, ha rám nehezedik. Hiányzik a zsongás, a korlátlan lehetőségektől vibráló levegő. Hiányzik a plafonbámulás az ócska, P+R előtti, ötödik emeleti kecómban, ahova a dupla műszakok után (a Madison Square Gardenben voltam büfés) fel kellett caplatnom, mert nem volt lift. Miután felértem, az ágyon ejtőzve álmodoztam, hogy micsoda helyekre fogok eljutni, micsoda embereket fogok megismerni – és mi lesz belőlem.

De ugyan mit akarhat még az ember, ha megvan álmai lakása, álmai főnöke és álmai munkája? Pláne, ha ez utóbbi kapásból felülírja az álomlakás pofátlanul durva lakbérén való görcsölést, hiszen úgyis folyton Michelin-csillagos éttermekben kajál a cég kontójára.

Rachel felhörpinti a borát, majd brie-galacsint nyom a sós krékerre, és sokatmondóan bólint.

– Ezredfordulós életuntság – közli.

– Ez egy létező dolog?

– Még nem, de ha háromszor elmondod, estére kijön róla a Slate-en egy gondolatébresztő cikk.

Hátradobok egy marék sót a vállam fölött, hogy megelőzzem a bajt. Rachel félig-meddig felnevet, avagy felhorkant, miközben újratölti a poharunkat.

– Nem úgy volt, hogy a millenniumi nemzedéknek pont az a baja, hogy nem kapja meg, amit akar? – kérdezem. – Hogy nem olyan a házunk, a melónk, az anyagi szabadságunk, amilyennek lennie kéne? Hogy időtlen időkig suliba járunk, majd boldogan pultoskodunk, míg végül meg nem halunk?

– Igen, úgy volt – válaszolja Rachel. – De te otthagytad az egyetemet, és elérted, amit akartál. Úgyhogy helyben vagyunk.

– De nekem nem kell ez az ezredfordulós életuntság – mondom. – Csak seggfejnek érezném magam tőle, amiért nem vagyok elégedett a fantasztikus életemmel.

Újabb horkantás.

– Az elégedettség a kapitalizmus által kiötlött hazugság – mondja Képzős Rachel, de lehet, hogy van némi igaza. Mert többnyire van.

– Gondolj csak bele! – folytatja. – A képek, amiket posztolok, eladnak valamit: egy életstílust. Akik nézik őket, azt gondolják: „Ha nekem is lenne olyan Sonia Rykiel tűsarkúm meg olyan csodás kecóm franciatölgy színű laminált padlóval, akkor boldog lennék. Méltóságteljesen járnék-kelnék, locsolgatnám a növényeimet, gyújtogatnám a kifogyhatatlan Jo Malone gyertyáimat, és érezném, hogy mindent áthat a tökéletes harmónia. Végre imádnám az otthonomat, és élvezném az életet!”

– Te ezt nagyon jól el tudod adni, Rach – mondom. – Mert egész boldognak látszol.

– Még szép, mert az is vagyok – feleli. – Elégedett viszont nem vagyok, és tudod, miért?

Fölkapja az asztalról a telefonját, behív egy bizonyos fotót, és fölmutatja. A bársonyhuzatú kanapéján ejtőzik egy rakás buldoggal, akiknek a pofáját egyforma hegek szabdalják, mert egyforma életmentő műtéten estek át. Rachel Spongya Bob kockanadrágos pizsiben van, és egy gramm smink, nem sok, annyi sincs rajta.

– Azért, mert a zugtenyészetek nap mint nap ontják az ilyen kiskrapekokat! – válaszol a saját kérdésére. – Újra meg újra fedeztetik szegény szukákat, és alomszámra gyártják a génmutált kiskutyákat, akiknek baromi nehéz és fájdalmas az életük. Nem is beszélve a kennelben kétrét görnyedve szorongó pitbullokról. Kész kutyabörtön!

– Azt mondod, szerezzek be egy kutyát? – kérdezem. – Mert az utazási szakíróság kábé kizárja a házi kedvencek birtoklását.

Az az igazság, hogy ha nem zárná ki, akkor sem biztos, hogy boldogulnék egy hobbiállattal. Pedig imádom a kutyákat, de sajnos olyan házban nőttem fel, amely hemzsegett tőlük. Ezért jól tudom, hogy a hobbiállattal együtt jár a szőr és a csaholás, valamint a káosz, amely könnyen elindíthat egy eleve kaotikus személyiséget a sikamlós lejtőn. Ha elmennék a menhelyre, hogy örökbefogadjak egy kutyát, nem tudnám garantálni, hogy nem hatot vinnék haza meg egy vad prérifarkast.

– Azt mondom – feleli Rachel –, hogy az elégedettségnél fontosabb, hogy legyen életcélod. Mert kitűztél magadnak ugyebár egy rakás célt karrierfronton, aztán szép sorban el is érted őket. Et voilà! Volt életcél, nincs életcél.

– Tehát új célokat kell kitűznöm.

Újabb nyomatékos bólintás.

– Olvastam erről egy cikket. A hosszú távú célok elérése állítólag sokszor depresszióhoz vezet. Az utazás a lényeg, nem az úti cél, babám, és még sorolhatnám az ilyen kispárnára hímzett dumákat.

Rachel vonásai ismét ellágyulnak. Átalakul a legkedveltebb fotóin látható légies, éteri lénnyé.

– Tudod, a terapeutám szerint…

– Azaz anyukád szerint – mondom.

– Amikor ezt mondta, akkor terapeuta volt – replikázik Rachel, és én jól tudom, mire gondol. Arra, hogy Sandra Krohn akkor egyértelműen doktor Sandra Krohn volt, valahogy úgy, ahogy Rachel időnként egyértelműen Képzős Rachel. Persze, igazából nem volt terápiás foglalkozás, hiszen Rachel hiába könyörög, az anyja nem hajlandó páciensként kezelni. Rachel viszont senki máshoz nem hajlandó járni, így patthelyzet állt elő.

– Szóval azt szokta mondogatni – folytatja Rachel –, hogy ha elvész a boldogság, akkor érdemes úgy keresni, mint bármi mást, ami elveszett.

– Azaz nyögdécseljek, és dobáljam le a kanapéról a párnákat? – tippelek.

– Végig kell gondolnod, hogy merre jártál – mondja Rachel. – Azaz csak annyi a dolgod, Poppy, hogy fölteszed magadnak a kérdést: mikor voltál utoljára igazán boldog?

Az a baj, hogy nem kell gondolkodnom. Egy pillanatig sem.

Mert anélkül is tudom, hogy mikor voltam utoljára igazán boldog.

Két éve Horvátországban Alex Nilsennel.

Tudom tehát, hogy merre jártam, de nem tudok visszamenni oda, mert azóta nem beszéltünk.

– Gondolkozz rajta, oké? – szólal meg Rachel. – Krohn doktornő nem szokott tévedni.

– Jó – mondom. – Majd gondolkozom rajta.

2. fejezet

IDÉN NYÁRON

És gondolkozom is.

Ezen agyalok a metrón, a négy háztömbnyi gyaloglás, a forró zuhany, a haj- és az arcmaszk, majd a merev, kemény, új kanapémon való többórás ejtőzés alatt.

Nem vagyok itt eleget ahhoz, hogy otthonná varázsolhassam a lakást. Amúgy meg garasoskodó apa és érzelgős anya sarja vagyok, aki egy limlommal csordultig teli házban nőtt fel. Anyu még a törött csészéket is őrizgette, mert tőlem meg a tesóimtól kapta gyerekkorunkban, Apu pedig a ház előtt, az udvaron tárolta a régi kocsijainkat, hátha egyszer megtanul autót szerelni. Mindmáig gőzöm sincs róla, hogy mi az a kacatszint, ami még elfogadható, de abból kiindulva, ahogy az emberek reagálnak a gyerekkori otthonomra, sokkal inkább hajlok a minimalizmusra, mint a gyűjtögetésre.

Ebből adódóan a tömérdek vintage ruhámat leszámítva (a Wright családban alapszabály, hogy soha ne vedd meg újonnan, amit használtan bagóért megkapsz) nemigen van a lakásban semmi, amire ráfixálódhatnék. Így aztán a plafont bámulva gondolkodom.

És minél tovább agyalok az Alexszel tett kiruccanásainkon, annál inkább vágyódom utánuk – de nem olyan kellemesen, álmodozón, energikusan, ahogy régebben vágytam egy-egy útra. Például arra, hogy láthassam Tokiót cseresznyevirágzáskor, vagy eljussak a svájci Fasnacht-karneválokra, ahol álarcosok és ostorpattogtató bohócok vonulnak tánclépésben a cukorkaszínű házak között.

Most inkább valami fájdalmas, szomorkás hangulat telepszik rám.

És ez rosszabb, mint a depis nyomiság, amely akkor tölti el az embert, ha nemigen akar az élettől semmit. Én ugyanis akarok valamit, csak nehéz bebeszélni magamnak, hogy ez a valami felmerülhet mint opció.

Hogy is merülhetne fel kétévi néma csend után?

Na jó, azért nem volt egészen néma az a csend, hiszen a szülinapomon még szokott írni egy üzit, és én is neki. Sőt, vissza is írunk egymásnak, hogy „Kösz”, vagy „Hogy s mint?”, de ennél tovább nemigen jutunk.

Azok után, hogy történt köztünk, ami történt, azt mondogattam magamban, hogy Alexnek csak idő kell. Gondoltam, előbb-utóbb túllép a dolgon, és akkor normalizálódik a helyzet, hiszen nem tehet mást. Azaz újra országos cimbik leszünk, és talán még röhögünk is a hosszú mosolyszüneten.

De teltek-múltak a napok, majd elcsordogált egy teljes hónap, és rajtakaptam magam, hogy már nem pattanok fel, ha pittyenés jelzi, hogy üzenetem jött.

Az életünk egymás nélkül ment tovább. Eleinte újszerű és furcsa volt ez az állapot, de aztán megszokottá vált, és egyre inkább véglegesnek, megmásíthatatlannak tűnt.

Amikor már eleget bámultam a nagy semmit, feltápászkodom a kanapéról, fogom a kisasztalon heverő laptopomat, és kilépek a parányi erkélyre. Lehuppanok az egyetlen székre, amely ott elfér, és felteszem a lábam a korlátra. Még érződik rajta a nap melege, hiába teríti ránk nehéz palástját az éj. Odalent megszólal a sarki kisbolt ajtaja fölötti csengettyű. Már hazafelé tartanak a kései kocsmázók, és taxisok járatják üresben a motort a kedvenc környékbeli helyem, a Good Boy Bar előtt. (Amely nem az ott mért italoknak köszönheti sikerét, hanem annak, hogy kutyát is be lehet vinni. Így én is jobban viselem a hobbiállathiányt.)

Felnyitom a laptopot, elhajtok a képernyő fényköréből egy molylepkét, és behívom a régi blogomat. A P+R-t abszolút hidegen hagyja a Poppy a világ körül. Az ott posztolt írásaimat értékelték mint referenciát, amikor megpályáztam a melót, de hogy továbbra is fenntartom-e a blogot, az nekik tök mindegy. Ők az influenszerségemből akarnak profitálni, nem a szerény létszámú, de odaadó olvasótáborból, amelyet a filléres utakról szóló posztokkal építettem ki.

Mert a Pihenés + Relaxáció, ugyebár, nem a filléres utakra szakosodott. Úgy terveztem, hogy a magazinnál végzett munka mellett folytatom a blogolást, de a horvátországi nyaralás után hamar elfogytak a posztok.

Rágörgetek arra, amit a horvát útról írtam. Akkor már a P+R-nél dolgoztam, azaz a fényűző vakáció minden másodpercét fizette a cég. Úgy illett volna, hogy az a nyaralásunk legyen a csúcs, és egyes kis foszlányaira ez igaz is volt.

Most viszont be kell látnom, hogy a posztból abszolút lejön, hogy milyen nyomorultul éreztem magam, amikor hazaértem. Pedig kipurgáltam belőle a legapróbb célzást is, ami Alexre és a köztünk történtekre utalt.

Továbbgörgetek. Előások minden egyes posztot, amely a Nyári utakról szól. Mert csak így hívtuk: Nyári út. Így emlegettük, amikor évközben írogattunk egymásnak a témában. Ezt rendszerint már jóval az előtt megtettük, hogy lefixáltuk volna, hova megyünk, és miből fizetjük.

A Nyári út…

Úgymint: „Kikészít a suli, jöhetne már a Nyári út!” Vagy: „Formaruhaötlet a Nyári útra.” Utóbbihoz képernyőfotó is társult a pólóról, amelynek mellrészén az „Igen, mindkettő valódi!” felirat virított, vagy a sortoverallról, amely olyan rövid volt, hogy inkább farmertangaként funkcionált.

Kukaszagot és egydolláros pizzaszeletek illatát hozza a hajamat borzoló, meleg szellő. Copfot kötök, majd lecsukom a gépet, és villámgyorsan előkapom a telómat, mintha terveztem volna, hogy használni fogom.

Ezt nem teheted! Nagyon furán veszi ki magát – suhan át az agyamon.

De már keresem is Alex számát. Legfelül van a kedvencek listáján, hála a jó darabig kitartó, töretlen optimizmusomnak. Most pedig már amolyan végzetes, drámai utolsó lépésnek tűnne, ha törölném Alexet, úgyhogy nem tudom rászánni magam.

Imbolyog a billentyűk fölött a hüvelykujjam.

Eszembe jutsz néha mostanság – pötyögöm be végül. Aztán bámulom a képernyőt egy hosszú percig, majd kitörlöm az egészet.

Nem akarsz esetleg elruccanni valahova? – írom inkább. Igen, ez jónak tűnik. Világos, hogy mit kérdezek, de elég laza hangot ütök meg, így könnyen visszatáncolhatok. De minél tovább fixírozom a szöveget, annál furábbnak hat ez a nagy lezserség. Fura, hogy úgy teszek, mintha mi sem történt volna, és még mindig közeli barátok lennénk, akik éjfél után is simán írogatnak egymásnak.

Törlöm az üzenetet, majd veszek egy nagy levegőt, és ezt pötyögöm:

Szia!

– Szia? – csattanok fel bosszúsan. Lent, a járdán egy férfi összerezzen a hangom hallatán. Felnéz az erkélyre, majd miután meggyőződött róla, hogy nem hozzá szóltam, elsiet.

Nem küldök Alex Nilsennek olyan üzenetet, ami csak egy sziából áll!

De amikor kijelölném és törölném a szót, szörnyű dolog történik.

A „Szia!” ugyanis huss, kiröppen. Véletlenül a kis nyilat nyomtam meg.

– Basszus, basszus, basszus! – sziszegem, és vadul rázom a telefont. Mintha ki akarnám köpetni vele azt a nyomorult szócskát, mielőtt bejut az emésztőrendszerébe.

– Nem, nem, ne…

Pitty!

Kővé dermedek, és tátva marad a szám. Valamint kalapál a szívem, és görcsbe rándul a gyomrom. Összegubancolódnak a beleim, mint az a dugóhúzó formájú olasz tészta, a rotini.

Új üzenetem érkezett. Felül, kövér betűkkel ott áll a küldő neve: LEGNAGYOBB SÁNDOR.

Egyetlen szót írt:

Szia!

Úgy ledöbbenek, hogy kis híján visszaírok, hogy Szia!, mintha Alex csak úgy, a semmiből sziázna rám. De persze nem így történt, hiszen ő nem olyan. Én vagyok olyan.

És mivel én vagyok olyan, aki tévedésből elküldi a világ leggázabb üzenetét, én kapom meg jutalmul a választ, amely nem nyit könnyen járható utat a társalgásnak.

Hiszen most ugyan mit írjak?

A „Hogy vagy?” nem hangzana túl komolyan? Nem úgy venné ki magát, mintha olyasféle választ várnék, hogy „Hát, Poppy, hiányoztál. Méghozzá NAGYON”?

Valami semlegesebb, semmitmondóbb duma kéne, például: „Mizujs?”

De megint belém nyilall, hogy mindennél furább, ha úgy teszek, mintha nem lenne fura, hogy ennyi idő után ráírok valakire.

Bocs, hogy csak egy sziát küldtem – írom, majd törlöm. Inkább megpróbálom viccesre venni a figurát. – Most biztos furdal a kíváncsiság, hogy mibe rángattalak bele.

Nem lett túl vicces, de hát a parányi balkon szélén toporgok, szó szerint borzongat a várakozás izgalma, és görcsölök, hogy mi lesz, ha túl sokat várok a válasszal. Miután elment az üzenet, föl-alá járkálok, azaz járkálnék, hiszen a minierkély felét elfoglalja a szék. Így inkább csak pörgök, mint a búgócsiga, nyomomban a telefon homályos fényét kergető molylepkerajjal.

Újabb pittyenés. Gyorsan lehuppanok a székre, és megnyitom az üzenetet.

A tanáriból eltűnt szendvicsekről van szó?

Egy másodperc, és jön a folytatás:

Nem én voltam! Kivéve, ha van biztonsági kamera. Ez esetben sajnálom a történteket.

Mosoly virul az arcomon, és a keblemben képződött ideggubancot felolvasztja a szétáradó melegség. Volt egy rövid időszak, amikor Alex szentül hitte, hogy ki fogják rúgni a tanári állásából. Egyszer ugyanis későn ébredt, és nem tudott reggelizni, mielőtt bement, ebédkor pedig jelenése volt az orvosnál. Utána sem ért rá kaját venni, ezért benézett a tanáriba, hátha valakinek szülinapja volt, és talál valami maradék fánkot vagy száraz muffint.

Csakhogy aznap volt a hónap első hétfője. Ez azért érdekes, mert Ms. Delallo, az amerikai történelem tanára, akit Alex az ő bosszúálló végzetének tekintett, minden hónap utolsó péntekén kiürítette a hűtőt és a pult polcait. Ehhez foggal-körömmel ragaszkodott, és utána úgy csinált, mintha hálával tartoznának neki, pedig a kollégái sokszor búcsút inthettek egy-két abszolút használható, nem lejárt szavatosságú mirelit ebédnek.

Szóval Alex azon a bizonyos hétfőn csak egy tonhalsalátás szendvicset talált a hűtőben. „A csajnak az volt a védjegye” – viccelődött, amikor mesélt nekem Ms. Delallóról.

Miután merő dacból befalta a szendvicset (meg azért éhes is volt, persze), három hétig szentül meg volt róla győződve, hogy lebuktatják, és elveszti az állását. Nem mintha az lett volna élete álma, hogy irodalmat taníthasson egy gimiben, de tűrhető volt a fizetés, meg az egyéb juttatások sem jöttek rosszul, és hazaköltözhetett ohiói szülővárosunkba. Én ezt szörnyű csapásnak tekintettem volna, Alex viszont örült, hogy közelebb lehet a három öccse közül kettőhöz, meg az általuk sorra nemzett gyerekekhez.

Olyan egyetemi pozíció pedig, amilyenre igazából vágyott, nem üresedik meg túl sűrűn, így nem hagyhatta ott a tanári állását – és szerencsére nem is kellett.

Szendvicsek? Többes szám? – pötyögök vissza. – Ugye nem lettél a tengeralattjáró-szendvicsek hétpróbás tolvaja?

Delallo azért nem rajong – feleli Alex. – Újabban Reuben-szenyát tol a csaj.

És hányat csórtál el tőle? – kérdezem.

Inkább egyet se, hátha a nemzetbiztonságiak is olvassák, amit írok.

Hogyne olvasnák! Hiszen te egy ohiói irodalomtanár vagy!

Alex küld egy szomorú pofát, és azt írja hozzá:

Szóval szerinted nem vagyok elég fontos ahhoz, hogy megfigyeljenek?

Nyilvánvaló, hogy viccel, de Alex Nilsenről tudni kell, hogy bár magas termetű és elég széles vállú fickó, valamint rögeszméje a mindennapos testmozgás, az egészséges táplálkozás meg általában véve az önkontroll, játszi könnyedséggel tud szomorú kiskutyát idéző képet vágni. A szeme mindig álmos egy kicsit, és az alatta megbúvó ráncok ékesen bizonyítják, hogy nincs oda úgy az alvásért, mint én. A telt ajkait középen, felül kissé csálé, túlméretes szívecske súlyosbítja, és mivel mindehhez egyenes szálú, kócos haj társul (ez a külseje egyetlen aspektusa, amelyre nem fordít gondot), készen is áll a kisfiús pofi. Ha ezt a fegyvert ügyesen forgatja, föléled bennem az ösztönös késztetés, hogy bármi áron megvédelmezzem.

Ha tágra nyílik az álmos, vizenyős szeme, és O betűt formálnak a szétnyíló, telt ajkai, az olyan, mintha egy kiskutya nyöszörögne.

Ha más küld nekem homlokráncolós emojit, azt az enyhe csalódottság jelének veszem.

Ha viszont Alex használja, akkor tudom, hogy szívat, hiszen nála ez a szomorú kiskutyás arc digitális megfelelője. Párszor előfordult, hogy ha részegen sakkozni vagy Scrabble-özni próbáltunk, és nyerésre álltam, bedobta a kutyapofát, én meg hisztérikusan sírva-röhögve, a székről leesve próbáltam leállítani, vagy legalább eltakarni az arcát.

Dehogynem vagy fontos! – írom. – Ha a nemzetbiztonságiak tudnák, hogy micsoda szuperereje van a bús kutyusnak, már rég egy laborban klónoznának téged.

Alex pötyög egy kicsit, aztán abbahagyja, majd folytatja. Várok még pár másodpercet.

Hát ennyi volt? Ez lenne az, amire már nem válaszol? Vagy jön a nagy konfrontáció? Persze, Alexről lévén szó, inkább valami ártalmatlan, udvarias „Jó volt dumcsizni, de most már lefekszem, aludj jól!”-szerűség várható.

Pitty!

Kitör belőlem egy kacaj, és úgy árad szét a melege tépett idegeimen, mintha egy tojást törtek volna fel a mellkasomon.

Alex egy fotót küldött. A béna, homályos szelfin egy utcai lámpa alatt áll, és ott vágja a hírhedt kutyapofát. És, mint szinte minden magáról készített képen, hosszú és hegyes a feje, mert nem szemből fotóz, hanem egy kicsit lejjebb tartja a telefont. Hátravetett fejjel, kissé szédülten kacagok.

Te szemét! – írom. – Éjjel egy óra van, és rohanhatok a sintértelepre életet menteni.

Ja, persze – feleli. – Soha nem vennél magadhoz egy kutyát.

Valami sértettségféle csippenti össze a gyomromat. Ugyanis Alex, bár nála tisztább, finnyásabb, rendszeretőbb férfit nem ismerek, imádja az állatokat. Nyilván súlyos defektusnak tekinti, hogy képtelen vagyok elköteleződni egy négylábú iránt.

A minierkély sarkában kókadozó, kiszáradt kaktuszra vándorol a tekintetem. Megcsóválom a fejem, majd bepötyögöm az újabb üzenetet:

Hogy van Flannery O’Connor?

Meghalt – ír vissza Alex.

Mármint a macskád, nem az írónő.

Ő is meghalt – feleli.

Szaporán ver a szívem. Bármennyire utáltam azt a nőstényt (nem jobban és nem kevésbé, mint ő engem), sajnálom, hiszen Alex rajongott érte. A szörnyű felismerés, hogy nem értesített a haláláról, guillotine-pengeként hasít ketté tetőtől talpig.

Alex, nagyon sajnálom – írom. – Istenem, annyira sajnálom! Tudom, hogy nagyon szeretted. Annak a macskának fantasztikusan jó élete volt.

Erre csak annyit ír, hogy:

Kösz.

Hosszasan bámulom a kurta szót. Nem tudom, hogy innen merre tovább. Eltelik négy perc, öt, majd tíz.

Most már le kéne feküdnöm – írja végül Alex. – Aludj jól, Poppy!

Oké – felelem. – Te is.

Addig ülök az erkélyen, míg el nem párolog belőlem az imént szétáradt melegség.

3. fejezet

TIZENKÉT NYÁRRAL EZELŐTT

A Chicagói Egyetemen, az orientációs hét első estéjén szúrom ki a srácot. Khaki nadrágot visel, meg „U of Chicago” feliratú pólót, holott összvissz tíz órát töltött az intézményben. Nem kelti entellektüel művészlélek benyomását, pedig azért választottam chicagói sulit, hogy ilyenekkel köthessek barátságot. De most magányosan téblábolok, mert a szobatársam, akinek a nővére is ide jár, meg pár barátnője is, seperc alatt lelépett az orientációs hétről. A srác is egyedül van, úgyhogy odalépek hozzá, majd a pólójára bökök a megdöntött poharammal, és így szólok:

– Te is a Chicagói Egyetemre jársz?

Üres tekintettel bámul rám.

– Vicceltem – hebegem, ő meg valami olyasmit hebeg, hogy az utolsó pillanatban kellett átöltöznie, mert leöntötte az ingét. Rózsaszínben játszik az arca, ahogy az enyém is, mert ragályos a kínos feszengése.

Aztán lejjebb vándorol a tekintete, és máris egészen más képet vág. Úgy reagál a hetvenes évek elejét idéző virágmintás, neonnarancssárga és neonrózsaszín kezeslábasomra, mintha mindjárt egy „Kurva khaki!” feliratú transzparens is társulna hozzá.

Megkérdezem tőle, hova valósi, mert nemigen tudom, mi mást kérdezhetnék egy idegentől, akivel nincs közös témánk, avagy kontextusunk. Hacsak nem tekintjük annak a többórás, vezetett campustúrát meg a nagyvárosi életről pufogtatott uncsi közhelyeket, meg azt, hogy gyűlöljük egymás öltözetét.

– Ohiói vagyok – feleli a srác. – Egy West Linfield nevű városból jöttem.

– Ne szívass! – mondom döbbenten. – Én meg East Linfieldből.

Kicsit felderül a képe, de nem igazán értem, hogy szerinte ez miért jó hír. Hiszen East és West Linfield mint közös pont kábé olyan, mintha ugyanazt a náthavírust kaptuk volna el: nem olyan nagy tragédia, de azért arra sem ok, hogy fej fölött összepacsizzunk.

– Poppy vagyok – mondom.

– Alex – feleli, és kezet ráz velem.

Ha elképzeled a leendő legjobb barátodat, tuti, hogy nem Alexnek hívod, és aligha öltözteted tinédzserkorú könyvtárosnak. Aki ráadásul nemigen néz a szemedbe, és mindig határeset, hogy beszél-e, vagy csak mormog a bajsza alatt.

Megállapítom, hogy ha még öt percig méregetem, mielőtt átvágok a lampionokkal megvilágított pázsiton, kitalálhattam volna a nevét, és azt is, hogy West Linfield-i. Hiszen e két személyes adat remekül passzol a khaki nadrághoz és az U of Chicago-pólóhoz.

Meggyőződésem, hogy ha tovább dumálok vele, az kibírhatatlanul uncsi lesz. De ha már itt vagyunk, és egyedül vagyunk, miért ne győződnék meg arról, amiről meg vagyok győződve?

– És mondd, miért vagy itt? – kérdezem tőle.

Összeszalad a szemöldöke.

– Hogyhogy miért?

– Hát tudod! – felelem. – Én például azért vagyok itt, hogy leakasszak egy olajmágnást, aki a lánya korú második feleségre vágyik.

Megint az az üres tekintet…

– Mit fogsz tanulni? – pontosítok.

– Ja! – mondja erre. – Még nem tudom. Talán jogot, vagy esetleg irodalmat. És te?

– Azt én sem tudom még – mondom, és megemelem a műanyag poharamat. – Főleg a rumpuncs miatt jöttem, meg azért, hogy ne Dél-Ohióban éljek.

Az ezt követő gyötrelmes negyedórában megtudom, hogy Alex tanulmányi ösztöndíjas, ő pedig megtudja, hogy én diákhiteles vagyok. Elmondom, hogy van két bátyám, mire ő elmondja, hogy neki meg három öccse, majd azt kérdezi, hogy láttam-e már az edzőtermet. A spontán, reakcióm („Minek?!”) után kínos, szótlan toporgásra váltunk át.

Alex magas, csendes, és alig várja, hogy megnézhesse a könyvtárat.

Én meg alacsony vagyok, harsány, és alig várom, hogy arra tévedjen valaki, aki meghív egy igazi buliba.

Abban a biztos tudatban válok el Alextől, hogy először és utoljára beszéltünk egymással.

A jelek szerint ő is így érez. Ugyanis „Hát, akkor viszlát!”, vagy „Majd biztos összefutunk!”, esetleg „Ne cseréljünk telefonszámot?” helyett e szavakkal búcsúzik:

– Sok szerencsét a gólyaévhez, Poppy!

4. fejezet

IDÉN NYÁRON

– Na, gondolkoztál rajta? – kérdi Rachel. Veszettül pedálozik, és fröcsög róla a verejték, de olyan egyenletes a légzése, mintha a Sephora Beauty Shopban bóklásznánk. A terem végében csaptunk le két bringára, ahogy szoktunk. Itt nyugodtan dumálhatunk, nem szólnak ránk, hogy zavarjuk a spinningedzés többi résztvevőjét.

– Min? – kérdezek vissza lihegve.

– Hogy mi tesz boldoggá – feleli Rachel, majd kihúzza magát, és az edzőnk parancsára még gyorsabban teker. Én továbbra is a szobabicaj fogantyúja fölé görnyedek, és úgy jár a lábam, mintha sűrű melaszban karikáznék. Utálok edzeni, viszont édes a tudat, hogy edzettem.

– A csend – zihálom. Majd’ kiugrik a helyéből a szívem. – Tesz. Boldoggá.

– És még? – unszol Rachel.

– A málnás-vaníliás jégkrémszelet – nyögöm ki.

– És még?

– Néha még te is! – felelném metszően éles hangon, de ember tervez, lihegés végez.

– Ééés… pihííí! – sikítja a mikrofonjába az edzőcsaj, mire harmincvalahány megkönnyebbült, ziháló sóhaj hallatszik. Mindenki magába roskad a szobabringán, vagy lekúszik róla, és összerogy a padlón, Rachel viszont úgy száll le a nyeregből, mint egy olimpikon, aki most végzett a talajgyakorlatával. A kezembe nyomja a vizesflakonját, én meg kullogok utána az öltözőbe, majd ki a vakító déli napfényre.