Aszlányi Károly

Szélhámosok

Regény

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2010

Minden jog fenntartva.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-299-834-3

Szélhámosok

ELSŐ FEJEZET,

amelyben két pesti szélhámos érkezik Sápvárra.

Amikor Flupánszky Tódor csapos megjelent az öntözőkannával, hogy a Fehér Bika teraszának virágait megöntözze: akkor mindenki tudta Sápvárott, hogy esti hat óra van.

Amikor ellenben özvegy Virág Samuné először rázta ki a porrongyot a bal második ablakon, akkor reggel hat órának kellett lenni.

Midőn a hordó-vizes ember megjelent, akkor délelőtt tíz óra volt a Főtéren. (Mert ott jelent meg.) És szárazság volt. (Mert olyankor jelent meg.)

Sok mindenből tudhatta hát a sápvári ember, hány az óra, csak épp az órájából nem, mert az rosszul járt.

Rosszul járt, amíg meg nem csináltatta Bonyavka órásnál. Attól kezdve még rosszabbul járt.

Bonyavka úgy javította az órát, hogy elsőbb szétszedte, aztán összerakta. Közben a korzóra figyelt félszemével, hogy ne unatkozzék. Azután egy órába néha két másikból is került bele alkatrész.

De ha a Nap a vármegyeház gombjára ért, akkor télen délután négy, nyáron este hét óra volt. Az bizonyos. A világegyetemet nem tudta szétszedni Bonyavka sem.

Befordult a Korzóra az idegen motorkerékpár, s jól megnézte mindenki, mert hogy idegen volt. Hány órakor volt ez? Nem lehetett tudni, hiszen először fordult elő. Csak a megszokott dolgok történnek megszokott időben.

A Fehér Bika előtt nagy berregés közepette megállt az idegen motorkerékpár, s lecihelődött róla két idegen férfi porköpenyben. Az egyik elül ült, a másik hátul, de leszállván, úgy összekeveredtek, hogy a nézők már nem tudták, melyik ült elül és melyik hátul.

Aztán bementek a Fehér Bikába, s két egyágyas szobát béreltek. Fel is mentek mindjárt, s fürdővizet kértek.

Hogy az egyik szőke volt, s a másik barna, mind a kettő magas és fiatal: ezt láthatta bárki, ha szeme volt. Már pedig a sápváriaknak olyan szemük volt, hogy a falon is átlátott. Különben hogyan tudnának egymásról mindent?

Dehát azt azért nem tudhatták, ki ez a két idegen, honnan jön, s hova megy? Meddig marad Sápvárott?! Pedig ez izgatta az összeverődött nép kedélyét.

Nosza, Lukács Döncit addig szekírozták a leányok, amíg be nem ment a portáshoz, s ki nem szedett belőle mindent.

Az egyiket Fehér Jánosnak hívják, a másikat dr. Kovács Zénónak. Az egyik régész, a másik újságíró. Egy hétre kifizették a szobájukat.

– No, ha kifizették, akkor itt is maradnak egy hétig –, vélte Kecskéssy Szaniszló, a város legcsinosabb ifja.

– Pestiek – tette még hozzá Dönci. Ezzel tudásának kincstára ki is ürült.

Elég is volt ennyi. Régész és újságíró! Vajjon mit keresnek Sápvárott?! Se régész, sem újságíró nem járt még itt Pestről.

Kelemen Andrásnak, Sápvár volt nagy polgármesterének szobra áll ott a Főtér közepén, éppen szemben a Fehér Bikával. Az a szobor is majd hogy le nem szállt a talapzatáról, olyan kíváncsinak látszott.

Hiszen vannak régi dolgok Sápvárott, volt itt egy, Mátyás-kastély is, azt mondják, csakhogy nehéz megtalálni a helyét. De minek jött akkor újságíró is?!

Megírnivaló is akad (majdnem azt mondtam: a Hlavánszkyné esete, például… de nem szóltam semmit). De akkor minek jött a régész? Pedig hát itt volt mind a kettő.

S miért jöttek motorbiciklin, amikor vonaton is jöhettek volna?!

Reggel is jöhettek volna, de ők délután jöttek.

Félóra múlva róluk beszélt minden sápvári lakos, kivéve a súlyos betegeket és természetesen a siketnémákat. (Volt kettő.)

Csak vasárnap este láthat az ember olyan tömeget a Főtéren, amekkora e napon összegyűlt. Pedig hát hétfő volt. A babonásabbak azt mondták: ez a hét izgalmas lesz, mert izgalmasan indul.

Ám eltelt egy óra, kettő, leszállt az alkony, s az idegenek nem jöttek elő.

Lukács Dönci bement a portáshoz, de az se tudott mit mondani. Már megfürödtek, fent vannak a szobáikban. Helyesebben mind a ketten az egyiknek szobájában vannak. Hogy melyiknek a szobájában vannak mind a ketten, azt e pillanatban nem tudná megmondani.

A sétálók türelmetlensége nőttön-nőtt. Lukács Dönci, aki a leggazdagabb gyerek Sápvárott, s egyben a legnagyobb fantáziával rendelkező aranyifjú, otthagyta a leányokat, s két és félszer végigment a korzón.

Báró Ulánszkyné a kutyáját sétáltatta.

– Mi az a csődület ott, Dönci?!

– Két pesti ember érkezett motorkerékpáron – felelte az aranyifjú –, az egyik egyetemi tanár, a másik főszerkesztő.

– Mit akarnak itten? – kérdezte a szépasszony.

Dönci körülnézett, nem hallja-e valaki?

– Azt hiszem – súgta –, ezek detektívek.

– Miből gondolja?

– Láttam az egyiket Pesten, mikor azt a banditát elcsíptem a Körúton. Talán olvasta a lapokban két év előtt. Kiütöttem a kezéből a revolverét. Fel is terjesztetlek kitüntetésre. Jó színben van a kutyája.

– Drága! Úgy-e! Csöppi, ki ez? Mindig megismeri magát! Ki ez, Csöppi?! Na?!…

Csöppi nem tudta.

– Ez a Dönci bácsi! Csóváld szépen a farkadat!

Csöppi nem csóválta.

– Ma ballábbal kelt fel – mondta a báróné, összeszorított ajakkal. – Nem tudom, mi van vele.

– Tán a tavasz – mondta Dönci szellemesen.

Elsétáltak a Főtérre, s ekkor a két idegen fiatalember már a teraszon ült és fagylaltozott. A nép ott hullámzott előttük fel és le a kocsiúton. A leányok gyors és félénk pillantásokat vetéllek rájuk, a férfiak és asszonyok leplezetlenül bámulták őket. De Fehér és dr. Kovács urak egy cseppet sem zavartatták magukat.

Nagymennyiségű fagylalt elfogyasztása után cigarettára gyújtottak, s egymás arcába fújták a füstöt, azzal az utolérhetetlen könnyedséggel, amelyet csak pestiektől lát az ember. Egyes fiatalemberek mindjárt megpróbálták utánozni ezt.

Így ültek ott, cigarettázva, s így állt a tömeg olt, bámészkodva. Már pedig a tömeg összetétele igen kényes ízlést is kielégíthetett. Főispáni titkártól villanygyári igazgatóig mindenféle elem képviselve volt ottan.

E két fiatalember világvárosi fölénnyel tekintett el a tömeg feje fölött. Nem igen beszélgettek, s csak nagy néha mondott egyik a másiknak valamit, akkor is olyannyira a fogaik közt szűrve a szót, hogy még Lukács Dönci sem tudta leolvasni ajkaikról, hogy mit mondanak. Időnként egy-egy futó pillantást vetettek az emberekre, majd, talán háromnegyed kilenc lehetett, tekintve, hogy a toronyóra hetet ütött, már pedig az köztudomás szerint egy és háromnegyed órát késik – a két fiatalember egymásra nézett, bólintott, fizetett, felállt, s eltűnt a Fehér Bika kapualjában.

Feloszlott ezután a gyülekezet is. A sápvári korzó – nem helyet, hanem akciót értve ez alatt – rendes körülmények között nyolckor ér véget –, ezek azonban nem voltak rendes körülmények.

Az utcák rohamosan elnéptelenedtek. Az aranyifjúság hazament, megvacsorázott, s csak tíz óra körül gyűlt össze ismét a Kaszinó különféle helyiségeiben.

Gyereksírás vezette be Sápvárott az éjszakát. A Bodza-utca környékén ilyenkor megszólaltak az emberek:

– Simeneczné üti a gyerekét.

És úgy is volt.

Háromnegyed tizenegykor Parajh Marcit hazavitték a Kaszinóból. Ez is egyike volt a természeti tüneményeknek Sápvárott, amelyeknek pontos bekövetkezésében nem volt okunk kételkedni.

Háromnegyed tizenkettőkor – a toronyóra tízet ütött – kinyílott a Fehér Bika egyik első emeleti ablaka – igaz, hogy második emelet nem volt –, s hangos beszélgetés hallatszott ki. Bús Laci éppen egy. konflissal tárgyalt, de nem hallotta, miről beszélnek. Két idegen férfihang volt.

Innen kezdve aztán nem hallott semmit Bús Laci, mert becsapták az ablakot. Felült tehát a konflisra, s kivitette magát a szőlőjébe, élénk fejtörések közepette. Vajon ki lehetett ez a két idegen? A fene tudja.

Körülbelül hajnali háromkor vitték haza Kecskéssy Szanit. Ő bírta legtovább az italt, ez már természetéből következett. Szani az ország elismerten leglustább embere. Azt mondják, Mátyás király kedvenc lustájától származik. Szerette az italt, de nem a mámort, mert dülöngélni is lusta volt.

Lakatos Zsiga átlagban félnégyig muzsikált. Persze, ha nem akadt mulató vendég. Ha akadt, akkor nincs az a determinista, aki megjósolhatta volna, meddig. Zsiga messze földön híres cigány volt. Az a fajta, aki maga is mulat, ha alkalom van rá, s szebben játszik, ha részeg, mint Hubermann, amikor józan. (Lehet, hogy italos állapotban ő is szebben játszana, mint Lakatos Zsiga.)

Minden éjjel folyik az a kártyaparti, amelyet öt évvel ezelőtt kezdett el Laszkovszky Péter és Nagy Bandi, az állatorvos.

Óriási tétbe megy ez a végtelenbe húzódó mérkőzés: aki a tizedik év végén nyerésben lesz, az írásban kijelenti, hogy fogalma sincs a piké-technikáról; ez az írás pedig további tíz éven át ott fog függni a Kaszinó tábláján.

Ritka eset, hogy hajnali öt és hat közölt bármi nesz hallatsszék Sápvárott. Ezúttal Bús Lacit hozta vissza a konflis a szőlőjéből. Laci aludt a bakon, a kocsis aludt a hátsó ülésen; a ló beállt a standra, s ott álltak reggeli piacig.

Sápvár nem a legnagyobb, de talán legnevezetesebb városa a Dunántúlnak. Nevezetes pedig történelmi múltján kívül arról, hogy az ország minden embere sápvári eredetű, ha egy kicsit megkaparod. Ha Pesten beülsz egy sörcsarnokba, mérget vehetsz rá, hogy mögötted ketten Sápvárról beszélnek majd. Mátyás király, amikor Bécs ellen indult, tudvalevően megpihent Sápvárott. Büszkék is erre a sápváriak S emléktáblával jelölték meg azt az egyetlen helyet, ahol Mátyás királyunk bizonyosan nem pihenhetett meg, lévén ott hétszáz esztendeje süppedek, nádas, csak az utolsó tíz évben szárították ki, s parcellázták…

Teljes csend csak félhat körül volt tehát; ekkor már és még mindenki aludt Sápvárott, kivéve az éjjeli őrt a Suszter-féle fatelepen; az csak szundikált. Későn kelő város Sápvár; hegyekkel lévén körülvéve, a Nap is későbben ér el ide, mint egyebüvé.

Valószínű pedig, hogy ezen a reggelen különösképpen igyekezett. Nem hiszem ugyan, hogy olvasóim tömegében akadna csak egy is, ki nagyképűségre hajlamos, de még az az egy se tagadhatná le, hogy e napon Sápvár idegenforgalma kétszáz százalékkal emelkedett az előző naphoz képest.