Copyright © Jenni Fletcher, 2023

First published as Two Dukes and a Debutante in 2023 by Puffin, an imprint of Penguin

Random House Children’s. Penguin Random House Children’s is part of the Penguin Random

House group of companies.

Borítóterv © Shutterstock AI generated photo

Fordította © Balássy Fanni, 2026

A könyv sem egészben, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

ISBN 978-963-584-880-5

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Vigyázz, hogyan ajándékozod el a szívedet.”

– Jane Austen: A klastrom titka (Borbás Mária fordítása)

Bárki is találkozott az ifjú Caroline „Caro” Foyle-lal, egy percig sem kételkedett abban, hogy fényes jövő vár rá. Persze nem magának köszönhetően (elvégre csak egy lány volt), hanem inkább egy magas rangú férfi társaként. A vele született jó természete, számos teljesítménye, a vágya, hogy kedvére legyen másoknak, és mindenekelőtt a kivételes szépsége együtt mind arra engedett következtetni, hogy illusztris, lehetőleg látványos házasságot fog kötni. Hogy látszólag nem volt sem határozott véleménye, sem szenvedélye, csak megerősítette ezt a várakozást. Egy szó, mint száz: az első londoni szezonja küszöbén Caro a tökéletes elsőbálozó mintaképe volt.

Olyan mélyen hitt mindenki a jövőbeli kilátásaiban, hogy Carónak eszébe sem jutott megkérdőjelezni azokat. Csak várta a napot, amikor beteljesíti a sorsot, amelyre nevelték, büszkévé teszi a családját, és eleget tesz a kötelességének: férjhez megy. Remélte, hogy a házassága egyúttal szerelmi házasság lesz, mert a szíve mélyén romantikus lélek volt, de hogy a kötelesség és a szerelem összeütközésbe kerülhet, vagy az ellentétes nemmel kapcsolatos korlátozott tapasztalata minden élvhajhásszal és gazemberrel szemben sebezhetővé teheti, fel sem merült benne. Még elég fiatal és ártatlan volt ahhoz, hogy elhiggye, bármilyen akadályt is sodorjon útjába az élet, minden a legjobban alakul majd.

Ez még a bizakodó várakozás boldog időszakában történt, ezért rohant le Caro április 8-án a családi házuk lépcsőjén, készen arra, hogy elkezdje hátralévő élete első napját. A napot, amelyre az elmúlt tizennyolc évében felkészítették.

– El sem hiszem, hogy elérkezett az idő! – Széttárta karját, ahogy elérte a folyosót, és megpördült, amellyel kivívta az anyja szemrehányó pillantását, aki az egyik sarokban üldögélt felpolcolt lábbal, és szomorúnak tűnt.

– Az ifjú hölgyek nem pörögnek, Caro.

– Bocsáss meg, mama, csak annyira izgatott vagyok!

– Az ifjú hölgyek nem mutathatnak izgatottságot.

– Kiváltképp a nap e szakában. – Unokatestvére, Essie sokkal lassabban jött le a lépcsőn. – Nem értem, miért kell ilyen korán indulnunk. Még gyakorlatilag éjszaka van.

– Hat óra van.

– Pontosan.

– De hamarosan felkel a nap. – Caro egy bokáig érő gyapjúpelisse-t húzott a vállára, és a hosszú, borostyánszőke fürtjeit kék bársony fejkötő alá rejtette. – Amúgy is túl izgatott vagyok, hogy egy pillanattal is tovább aludjak.

– Pfuj, elkaptad az elsőbálozó lázat! – Essie kegyetlenül hangzó csattanással húzta fel a kesztyűjét.

– Mert Londonba megyünk a szezonra! Bemutatnak a társaságnak! Kis híján szétfeszülök a boldogságtól.

– Én pedig egész nap ágyban tudnék maradni.

– Persze hogy boldog vagy – szipogott sértetten az anyja. – A nyarad tele lesz bálokkal, partikkal és piknikekkel. Teljesen új ruhatárat kapsz, és a legjobb emberekkel találkozol majd. – Még hangosabbat szippantott. – Néhányunkkal ellentétben.

– Sajnálom a bokádat, mama. – Caro engedelmesen lehajtotta a fejét. – Szörnyen elestél.

– Valóban. Lefogadom, hogy valaki elmozdította azt a ládát, amikor nem figyeltem…

– De nem szenvedtél tartós károsodást, és az orvos szerint később csatlakozhatsz hozzánk a szezon folyamán – folytatta Caro. – És legalább még mindig ott van nekünk nagymama, aki gardíroz majd minket a városban.

– Mindenképpen írj, és mesélj el mindent! A levelek nem kárpótolhatnak, amiért nem lehetek ott személyesen, de jobbak a semminél… és ne fukarkodj a pletykákkal!

– Minden tőlem telhetőt elkövetek, mama.

– Hölgyeim, a hintójuk előállt. – Abban a pillanatban Caro édesapja toppant be útikabátban és kucsmában, készen az utazásra. – Készen álltok?

– Készen állunk – bólintott lelkesen Caro.

– Akkor irány London!

Caro felsikoltott, és puszit nyomott az anyja arcára.

– Néhány hét múlva találkozunk, mama.

– Remélem, előbb, mint utóbb. Persze nem kell mondanom, hogy viselkedj jól, Caro, de ami téged illet… – És összehúzott szemmel vádlón Essie-re pillantott.

– „Mindig tökéletesen, úrihölgyhöz méltón viselkedj, tartsd a szádat, és ne hozz szégyent a családra!” Igen, tudom. – Essie égnek emelte a tekintetét, mielőtt megpuszilta Emmeline nénit.

– Akkor semmiképp ne feledkezz meg róla!

– Nem ígérhetek semmit.

– Jól vagy? – suttogta Caro az unokatestvérének, miközben lementek az előcsarnok lépcsőjén. Az ég még mély lápiszárnyalatban tündökölt, de a nap már kezdett felbukkanni keleten, narancsszínű kacsokat kiterjesztve a liget felett. – Nem fázol abban a kabátban? Visszaszaladhatok, és hozhatok neked egy köpenyt.

– Nem, köszönöm, és ne legyél már ilyen kedves! – csattant fel Essie. – Olyan, mintha egy kiscica buzdítana.

– Ezt bóknak veszem. – Caro felkapaszkodott a hintóba. – Jobban szeretnéd, ha gonosz lennék?

– Nincs benned semmi gonoszság. – Essie az unokatestvére melletti bőrülésbe huppant, szándékosan figyelmen kívül hagyva tízévnyi illemtanleckét. – Bocsáss meg! Tudom, hogy izgatott vagy. Csak idegeskedem a másik, ebben a szezonban esedékes esemény miatt.

– De a vőlegényed olyan kedvesnek tűnt, amikor meglátogatott. Adnod kellene neki egy esélyt, nem gondolod?

– Semmiképp! Eszem ágában sincs senkihez hozzámenni, pláne egy grófhoz, csak mert apám jó ötletnek tartja. Majd találok más módot, hogy felbontsam ezt a nyomorult jegyességet.

– Hiszek neked. Mindig sikerrel jársz, ha valamit a fejedbe veszel. – Caro oldalba bökte a könyökével. – Akkor szabadon meghódíthatod a színházi világot.

– Igazad van, valóban izgalmasan hangzik. – Essie visszabökte Carót. – Szóval mit vársz a szezontól? Kérlek, csak azt ne mondd, hogy egy férjet!

– Pedig de! Én nem vagyok olyan, mint te. Nem vagyok radikális, és nem dédelgetek ambíciókat.

– Talán nem, de mindig is utazni akartál.

– Gyermekkoromban.

– Régen írtál is.

– Bolondos történeteket, hogy elüssem az időt.

– Nem voltak bolondosak, nagyon is jók voltak. Te akartál lenni a következő Ann Radcliffe vagy Maria Edgeworth. Lefogadom, hogy még mindig az lehetnél, ha megpróbálnád.

– Sokkal fontosabb dolgok kötik le a gondolataimat. Teljesen elégedett vagyok azzal, amit a szüleim elvárnak tőlem.

– Elégedett, ám legyen, na de boldog? Tehetségesebb vagy, mint gondolod, Caro. Ezért akkora bűn minden tehetségedet olyasvalamire pazarolni, mint a férjfogás.

– Nem én hozom a szabályokat…

– De megszeghetnéd őket! Vagy legalább megpróbálhatnád.

– Nem akarom megszegni a szabályokat, és boldog leszek. Házasságra neveltek minket. Emiatt ültünk végig annyi illemtannal, ékesszólással, csembaló- és zongorajátékkal, hímzéssel, háztartással, dekupázzsal, festészettel és tánccal foglalkozó órát, még akkor is, ha én voltam az egyetlen, aki figyelt. – Álmodozóan felsóhajtott. – Egy férjre vágyom, egy vidéki házra és négy… nem, öt gyerekre.

– Ötre? – borzongott meg Essie.

– Valamint egy lovakkal teli istállóra és egy kutyára. Meg néhány kiscicára.

– Bárcsak neked adhatnám a grófomat! Akkor mindketten boldogok lehetnénk. – Essie lehunyta a szemét, és úrihölgyekhez legkevésbé sem illően ásított egyet. – Tulajdonképpen miért érnéd be ennyivel? Le merem fogadni, hogy téged választanak a szezon ékkövének, és minden férfi szívét meghódítod. Az sem lepne meg, ha egy herceghez mennél feleségül. Gondolj csak bele, mennyire el lenne ragadtatva a mamád!

– Ez aligha valószínű. Nincsen rangom, és a hozományom negyede a tiédnek.

– De tízszer szebb, tehetségesebb és jobb vagy. – Essie Caro vállára hajtotta a fejét. – És kiváló párnának bizonyulsz. Nem hiszem, hogy ne tudnál könnyedén hercegi férjet fogni.

– Akkor talán megpróbálkozom vele. – Caro Essie feje búbján pihentette az arcát, és mosolygott, amikor az apja helyet foglalt vele szemben. Boldog lenne, ha találna egy intelligens, kedves és egyúttal remélhetőleg jóképű férjet, akire a szülei is áldásukat adnák, de talán egy herceg lehetne a sorsa.

Élete legszebb évének küszöbén állt, és tudta ezt.

Mennydörgött, és villám hasította át az eget, miközben Jezebel a szirttetőn vágtatott. Skarlátvörös fürtjei a nyomában lobogtak, ahogy próbálta lehagyni a vihart.

A Hollóvár hatalmas kőerődje ködörvénybe burkolózva tornyosult előtte, mint egy prédára leső, éhes kígyó, de semmit sem volt hajlandó kérni az aljas Silvestre bárótól, még menedéket sem. Hírhedt férfiú volt, ha csak átlépte volna a küszöbét, botrányba keverte volna, és romlást hozott volna a fejére, még ha eltekinteni ettől az eshetőségtől a biztos végzetet jelentette is.

Meghúzta a gyeplőt, és már éppen a szárazföld felé vette volna az irányt, amikor villám csapott előtte egy fába, középen kettéhasítva azt, a lova pedig felágaskodott. Alig volt ideje rémületében felkiáltani, már le is esett a jószágról, fejjel lefelé a tátongó szakadékba zuhanva.

Ó, jaj neki! Ó, boldogtalan nap!

Jezebel Joyce, a bajba jutott úrnő rendkívüli kalandjai

Ez volt a legszörnyűbb hang, ami valaha felharsant a házban. Vérfagyasztó sikoly, olyan éles és elnyújtott, hogy a Cavendish Square környékén minden kutya vonítani kezdett; a konyhában, a lépcső alatt a szakács egy tál felvert tojást ejtett a padlóra, amitől káromkodásban tört ki; egy mosogatólány pedig sírva fakadt. Három emelettel feljebb a sikoly tárgya nyugodtan ült a hálószobája íróasztalánál, várva, hogy az édesanyja hisztériás rohama csillapodjon. Amikor lépéseket hallott a folyosóról, óvintézkedés gyanánt két szalagot tömött a fülébe, ami meglehetősen hatékonynak bizonyult.

– Mit csináltál a hajaddal? – szegezte neki a kérdést az anyja, amikor végre lélegzetet vett.

– Jó reggelt, mama! – Caro óvatosan kihúzta a szalagokat. – Úgy éreztem, kell a változás.

– Már így is eleget változott! Nem elég, hogy olyan rövidre vágtad, de hogy rózsaszínre festetted?

– Rózsaszínre – helyeselt Caro, képtelenül minden további magyarázatra, mert az igazság csak még nagyobb sikításhoz vezetett volna. Szerencsére két, piszkavassal felfegyverzett szobalány rontott be a helyiségbe, jól időzített figyelemelterelést biztosítva. – Aggodalomra semmi ok. – Caro bocsánatkérően felemelte a kezét. – Anyámat némi megrázkódtatás érte, ennyi az egész.

– Rendben, kisasszony. – A szobalányok egyszerre lejjebb eresztették a fegyverüket, csalódott és zavarodott pillantást váltva, miközben kihátráltak a szobából.

– De köszönöm, hogy a segítségemre siettek. Igazán megnyugtató! – kiáltotta Caro utánuk, majd panaszosan ingatni kezdte a fejét. – Mama, tényleg visszafogottabbnak kellene lenned. Nagymama személyzete nem ismeri úgy a kirohanásaidat, mint a miénk.

– Most már ismerik. – Caro bátyja, Felix sétált be a szobába, kezében egy csésze gőzölgő kávéval.

Az anyjuk odafordult hozzá:

– Caro befestette a haját!

– Valóban! – Gyorsan végigfuttatta húgán a tekintetét, és kisöpörte a homokszínű tincseit a szeméből. – Rózsaszín?

– Igen. Pirosnak kellett volna lennie, de biztosan nem hagytam rajta elég ideig.

– Hogy csináltad?

– Egy füzetben találtam a receptet. Lúg, kurkuma, sáfrány, orbáncfű, citrom és néhány egyéb hozzávaló, ami most nem jut eszembe. – Kihúzta magát. – Mit gondolsz?

– Furcsamód tetszik. Úgy festesz, mint egy cseresznyevirág.

– Caro elsőbálozó, nem holmi növény! Melyik elsőbálozónak rózsaszín a haja? – fakadt ki az anyjuk, és vádlón felemelte az ujját. – Csak azért tetted, hogy felbosszants, mi? Csak azért, mert én Londonban akarok maradni, te meg haza akarsz menni. Téged nem érdekel, hogy nem volt részem abban az izgalomban, hogy a szezon ékköveként lássam az egyetlen lányomat.

– Éppen időben ideértél, hogy tanúja legyél Essie és a gróf esküvőjének.

– Micsoda esemény volt!

Caro rövid, cinkos pillantást váltott a bátyjával.

Valóban sajnálatos, hogy az anyjuk mindkét bokáját kificamította, mielőtt a két lány elindult Londonba, és ezzel lemaradt a szezon első hat hetéről. A hisztériás rohamoktól eltekintve jó lett volna együtt kiélvezni a szezont, főleg, ha két hete nem kelt volna útra hintón egy bizonyos úriemberrel. Sajnos nem forgathatta vissza az idő kerekét. Hozott egy döntést, méghozzá egy borzasztóan rosszat, és az élete menete néhány óra alatt teljesen megváltozott.

Nem akart többé a szezon ékköve lenni. Sokáig nem akart báltermet látni, és különösen nem érdekelte a házassági piac. Szertefoszlottak az álmai és a reményei, ami pedig a szívét illeti… nos, nem csak összetört. Kitépték, megtaposták, megrugdosták, ráadásul visszalökték, de valószínűleg rossz helyre. Már csak mielőbb haza akart jutni, hogy kitisztítsa a fejét, és kitalálja, mit kezdjen az életével.

Ebből semmit sem magyarázhatott el az anyjának.

Szerencsére nagymamájának el tudta mondani, ezért is indultak másnap.

– Nem akarlak bosszantani, mama, komolyan. Csupán arról van szó, hogy London nem egészen olyan volt, mint amire számítottam.

– Még mindig rosszul érzed magad?

– N-nem. – Habozott, képtelen volt hazudni, amikor az anyja ilyen nyugtalannak tűnt. – Nem erről van szó.

– Akkor miért…?

– Mi a csudát jelentsen ez az őrjöngés? – dörögte az ajtóból Honoria Craven, az özvegy Lady Makepeace félelmetes hangon. – Nem tudom, hogy szokás Clevelandben viselkedni, de ez egy civilizált ház.

– Jó reggelt, nagymama! – Caro magyarázatképp a fejére mutatott. – Az én hibám. Kissé megbotránkoztattam a mamát.

– Valóban. – A nagymamája pislogás nélkül végigmérte a haját. – Nos, ez némi magyarázattal szolgál, Mildredet azonban leginkább a felfordulás zavarta. Tudod, hogy nem bírja a zajt reggeli előtt. Szegény pára kész idegroncs!

Caro oldalra billentette a fejét, hogy a kis szürke mopsz szemébe nézzen, akit az úrnője csecsemőként ringatott a karjaiban. Állat még sosem tűnt ilyen boldognak, elégedettnek és kisimultnak.

– Nemcsak a hajáról van szó – jajveszékelt az anyja –, hanem arról, hogy itt akarja hagyni Londont. Olyan igazságtalan, amikor én csak most érkeztem meg! Már így is alig maradt idő.

– Így van, drágám.

– Tessék? – Caro ismét felkapta a fejét.

– Pontosan ugyanezt gondolom. Egyszerűen nevetséges most elmenned, amikor még négy hét hátravan a szezonból. Maradnod kell, és egy szót se halljak többet erről!

– De…

– Egy szót se! – Az özvegy szeme megvillant. – Most pedig, Emmeline, ínséges időkben mindig rádöbbenek, hogy egy csésze forró csokoládé csodákra képes. Miért nem reggelizel egyet odalenn? A sok sikoltozástól biztosan kiszáradtál.

– Igen… Csokoládé. – Caro anyja az ajtóhoz botorkált, a fehér csipke zsebkendőjébe szipogva.

– Felix! – mondta az özvegy, és acélos tekintete kérlelhetetlenül továbbsiklott. – Elkísérhetnéd az anyádat. A lépcső veszélyes lehet, és a legkevésbé sem akarjuk, hogy újból megsérüljön a bokája.

– Nem. – A bátyja tiltakozva összefonta a karját. – Próbálsz megszabadulni tőlem, és egy tapodtat sem megyek, amíg ki nem derítem, miért. Van itt valami. Amióta megérkeztem, nyilvánvaló.

– Milyen éles eszű vagy! Ha valaha szükségem lesz egy férfi véleményére, téged kérdezlek meg először. Addig is szaladj, különben nem vállalok felelősséget Mildred tetteiért!

– De… – Felix megtorpant, összevonta a szemöldökét, és követte az anyját. – Ezzel még nincs vége.

– Nincsen, drágám. Ne felejtsd el becsukni magad mögött az ajtót!

– Nagymama! – Amint a bátyja kilépett a szobából, Caro úgy ugrott talpra, mint akit felhúztak. – Azt hittem, megegyeztünk, hogy a legjobb, ha elhagyom Londont.

– Megegyeztünk. – Az özvegy megcsiklandozta a kutyusa pocakját. – De meggondoltam magam.

– Miért?

– Mert az nem old meg semmit, ha elszaladsz.

– Nem szaladok el! – Caro sértetten felhorkant. – De el kell mennem. Ez a különbség.

– Nem vádollak gyávasággal, drágám. Mindent összevetve úgy vélem, jelentős lelkierőről tettél tanúbizonyságot az elmúlt hetekben. De ha békére vágysz, nem hiszem, hogy jó ötlet négy napot töltened anyáddal összezárva egy kocsiban, különösen, miután keresztbe tettek neki. Peterborough-ig potyognak majd a könnyek, és attól fogva minden kilométerre jut majd egy vádaskodás.

– Fel vagyok rá készülve. Ennyire szeretnék innen elmenni!

– Ó, rendben! Nem akartam elmondani, de ha muszáj… – A nagymamája a mennyezetre emelte a szemét. – Igazság szerint meglehetősen aggasztó pletykák jutottak a fülembe.

Caro gyomra összeszorult.

– Rólam?

– Attól tartok, igen. Bár eddig megfékeztük azzal a gazfickó Mr. Jaggerrel megesett rövid szökésed történetét, de a társaságnak éles szeme és élénk képzelőereje van. Hogy éppen akkor „betegedtél meg”, amikor ő elhagyta Angliát, túlságosan egybeesik ahhoz, hogy ne keltsen gyanút. A közvélekedés szerint egy partin vitatkoztatok össze, de nem akarjuk még jobban felkelteni az emberek figyelmét. Ha hátrahagyod Londont, attól tartok, kiszínezik a történetet. És ha nem tartjuk kézben a pletykát, közel kerülhet az igazsághoz.

– De semmi sem történt. – Caro arca bűnbánóan elpirult. – Amint rájöttem, hogy nem áll szándékában feleségül venni, elutasítottam a közeledését.

– Ne légy naiv, drágám! A pletykának legkevésbé sincs szüksége bizonyítékra, és ha az emberek úgy határoznak, hogy azért vonultál vissza vidékre, hogy egy bizonyos, mondjuk úgy, érdekes esemény bekövetkezését várd, akkor semmi esélyed sem lesz egy tisztességes házasságra. Ha most elmész, talán sosem jöhetsz majd vissza.

– Szóval szóbeszéd és spekuláció alapján ítélnek el? Ez nem igazság!

– A társaság már csak ilyen. Nagy részük áskálódó bugris és undok fráter.

– De… de… – Ökölbe szorult a keze. – Ajj! Ám legyen! Ha így alakult, akkor együtt kell élnem vele. Már nem is érdekel, találok-e magamnak férjet.

– De talán a jövőben érdekelni fog, és mindig fennáll a veszélye, hogy Jagger visszatér Angliába, és beszélni kezd.

– Nem fog beszélni. Megfenyegetted, hogy tönkreteszed, ha valaha Londonba dugja a képét.

– Én megfenyegettem, Denholm grófja is megfenyegette, Essie több mint megfenyegette, de ez még nem jelent garanciát a biztonságra.

– Vállalom a kockázatot.

A nagymamája hosszan, fürkészően nézte.

– Talán te igen, de mi a helyzet a család többi tagjával? Tőlük is elvárható ugyanez? Nem magamról beszélek, hanem a szüleidről. Ha folt esne a becsületeden, teljesen összetörnének. – Kezével megérintette Caro arcát. – Bárcsak ne így lenne, de a cudar igazság az, hogy férjhez kell menned, és minél előbb, annál jobb. Amíg nem mész férjhez, nem leszel védve a botránytól. Nem lesz akkora kihívás. Rengeteg kérőd van, leszámítva azokat, akiknek már kiadtad az útját. Hányat is kosaraztál ki?

– Hármat. Bazley márkit, Mr. Dormert és Mr. Nightingale-t, de egyikük sem érdekelt.

– Talán Mr. Jagger túlságosan elbűvölt ahhoz, hogy rendesen fontolóra vedd őket, legalábbis az utóbbi kettőt. Bazley márki még nálam is vénebb. – Az özvegy csettintett a nyelvével. – Nem azt szorgalmazom, hogy olyasvalakihez menj feleségül, akit nem szeretsz, csak arra kérlek, hogy alaposan fontold meg a lehetőségeidet! Nem akarom, hogy később megbánd.

– Már túl késő.

– Mindannyian követtünk már el ostobaságokat a múltban, drágám.

– Tényleg? Te is megszöktél egy hírhedt gazemberrel, aztán teljesen meglepődtél, hogy faképnél hagyott?

– Hidd el, rengeteg blődséget követtem el kujonokkal, de sosem volt szerencsém beleszeretni bármelyikbe is.

– Kérlek, nagymama! – Caro lehuppant az ágyára. – Elmondtam, mi történt Sylvesterrel. Elmeséltem, hogyan bánt velem, és miket mondott nekem. Nem tehetek úgy, mintha mi sem történt volna, és mintha ugyanaz az ember lennék, aki előtte voltam.

– Felteszem, ezért az új frizura. – A nagymamája leült mellé, Mildredet egyensúlyozva a térdén. – Tudom, hogy megbántottak, de túl leszel rajta. Lehet, hogy most nem úgy tűnik, de erősebb vagy, mint gondolod.

– Nem tudom, milyen vagyok. Ezért akarok hazamenni. Egész életemben arra készültem, hogy találjak egy partiképes férjet ebben a szezonban, és most minden elromlott. Mindenkit cserben hagytam, beleértve magamat is. Már nem tudom, ki vagyok.

– Ó, drágám! – Az özvegy megpaskolta az unokája karját. – Rendben, akkor most felejtsük el a házasságot! Csak annyit kérek, maradj még egy kicsit Londonban, amíg a társaság nem talál valaki mást, akit a szájára vehet. Nem tart sokáig, ígérem. Nem kell minden bálon részt vennünk, csak néhány kijelölt eseményen, hogy az anyád boldog legyen, és a pletykafészkeket távol tartsuk.

– Van más választásom?

– Igen. Ha továbbra is ragaszkodsz a távozáshoz, akkor támogatlak, de kérlek, legalább gondold át, amit mondtam! Szörnyű megpróbáltatáson mentél keresztül, de most nincs itt az ideje ilyen nagy döntéseket meghozni. Kivéve a frizura terén. A rózsaszín igazán jól áll neked.

– Köszönöm. – Caro felsóhajtott. – Rendben, majd átgondolom.

– Jó. – Az özvegy feltápászkodott. – Most kávéra van szükségem. Nem lenne szabad érzelmes beszélgetéseket folytatni reggeli előtt. Teljesen elrontja az étvágyat.