Stefanie London

A TACSKÓ PRADÁT VISEL

A mű eredeti címe: The Dachshund Wears Prada

Copyright © 2022 by Stefanie Little

A kiadvány a Harlequin Enterprises ULC

engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Fordította: Szieberth Ádám

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-047-2 (papír)

ISBN 978-963-614-048-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Melo Eszter

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Harlequin Enterprises ULC

Borítóillusztráció: Caroline So

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Mindazon kutyáknak, akik a szívem

csücskei: Jasmine-nek, Cicinek, Zorrónak,

Ladynek, Maggie-nek és Harrynek

1. fejezet

Theo Garrisont soha nem szorította még így a zakó, ami nagy szó, tekintve, hogy egy volt barátnője egyszer meg is gyanúsította, hogy már az anyaméhből is háromrészes öltönyben bújt elő. Most viszont fojtogatta a védjegyévé vált ruhadarab, hiába szabták hajszálpontosan a méretére. Hogy enyhítsen kínjain, bedugta az ujját az inggallérja alá, és huzigálni kezdte azt, de a kétségbeesett próbálkozás nem hozott eredményt.

Talán nem is a zakóval van baj.

Hanem a kétszáz fős tömeggel.

Minek egy ilyen eseményre ennyi ember?

Theo, ha tehette, kerülte a népes csődületet, de most nem volt erre lehetőség. A nagyanyja emléke előtt tisztelgett, és a nagyanyja mindig is ragaszkodott a népes csődülethez.

Még holtában is.

Könyörtelenül, lankadatlanul tűzött a nap. Theo újfent meghuzigálta a gallérját, és a bőrét bizsergető nyugtalansággal küzdve hallgatta a papot, aki a nagyanyja életéről beszélt. Kíváncsi tekintetek mázsás súlya nehezedett rá. Gyűlölte, ha figyelik, mint a terráriumba zárt hüllőt. Mintha kocogtatnák az üveget, és lesnék a reakcióját… Szerencsére a figyelem elsősorban Etna Francois-Garrisonra irányult, és Theo biztosra vette, hogy a nagyanyjának pontosan ez volt a célja.

Különben miért hagyta volna meg, hogy egy Valentino báli ruhában temessék el?

A hófehér koporsót már lezárták, de a gyászszertartás előtt mindenki megcsodálhatta a ruhakölteményt, illetve a halvány rózsaszín selyembélést. A koporsót ékesítő, csillogó-villogó kövek valódi gyémántoknak tűntek, de Theo csak majdnem volt biztos benne, hogy tényleg azok. Ugyanis, bár ő volt a végrendelet végrehajtója, épp csak átfutotta a nagyi kívánságlistáját, mielőtt szignálta az okiratot. Előre eldöntötte, hogy Etna Francois-Garrison megkapja, amit akar, bármilyen elrugaszkodott ötlete is támad. Hiszen most kell igent mondania neki utoljára – most mutathatja meg utoljára, hogy milyen sokat jelentett neki a nagyanyja.

Theo tízéves volt, amikor a szülei meghaltak. Etna Francois-Garrison magához vette a kisfiút, és attól kezdve anyja, apja, nagyanyja, bizalmasa volt egy személyben. Ő volt az egész családja. Talán nincs is még egy ember a földön, aki ennyi szerepkört képes betölteni, és még másra is marad energiája.

Theo nagyot nyelt. Masszív csomó ült a torkában, lelkébe tátongó lyukat fúrt a veszteség okozta fájdalom. Kihúzta magát, tekintete a távolba révedt.

– Kérném a családtagokat, hogy lépjenek előre, és róják le kegyeletüket – mondta a pap, és intett Theónak.

Családtagok… A szó embercsoportot jelöl, de csak Theo lépett előre. Ennyi maradt a Garrison családból: egyetlenegy ember. Hajszálon függött egy nagy manhattani név, egy nagy manhattani örökség jövője.

Theo elindult a hordozható asztalka mellett álló pap felé. Az asztalkán rendezett halomban hevert a rózsa – nem vörös, mert a nagyanyja gyűlölte az ócska kliséket, és nem is fehér vagy sárga, mert az túl szomorúnak hatott volna. Pink színben pompáztak a rózsák, méghozzá olyan élénk árnyalatban, hogy könnyen művirágnak nézhette őket az ember. Theo a kezébe vett egy szálat – rögtön feltűnt neki, hogy a töviseket gondosan lenyesegették róla. A hüvelykujja súrolta az egyik érdes pontot, mielőtt egy „Isten veled, nagyikám!” kíséretében a földbe süllyesztett koporsóra ejtette a virágot.

– Üdvözlök mindenkit – tette hozzá, miután a rózsa puhán a hófehér fedélen landolt, és már nyúlt is a következő szálért. Bedobott egyet-egyet mindazok nevében, akiknek ott kellett volna állniuk mellette. A szüleit is, a nagyapját is idő előtt ragadta el a halál: nem adatott meg nekik, hogy szépen végigéljék az életüket.

Theo, miután végzett, hátralépett. Szerencsére nem feledkezett meg a napszemüvegről. Mindig is úgy érezte, hogy pajzsként védi a külvilágtól, és most nagyobb szüksége volt rá, mint valaha.

Miután véget ért a szertartás, sorra érkeztek a kondoleálók: hosszasan szorongatták Theo kezét, és parfümillatú puszikat leheltek az arcára. Sokakat felismert, hiszen a nagyanyja temetése a New York-i felső tízezer seregszemléjének, avagy „ki kicsodájának” is beillett. Hemzsegtek a divattervezők, a politikusok, a kékvérűek – azaz minden az extrovertált, közfigyelemfüggő Etna Francois-Garrison szája íze szerint történt.

Hogy az unokája szívesebben búcsúzna el tőle egyedül, az nem számított. Theo is tudta, hogy ez a nap a nagyiról szól.

A végén nagyot fújt, majd a nadrágzsebébe gyömöszölte a két kezét, és várta, hogy szétszéledjen a nép.

– Bámulatos nő volt – szólalt meg az odalépő Ahern atya, és vigasztalón a vállára tette a kezét. – Senkihez sem hasonlítható, egyedi jelenség.

– Tudom – bólintott rá Theo.

– Minden vasárnap itt volt a misén. Az első sorban ült. Senki sem merte elfoglalni a helyét, még akkor sem, ha késett. – Az idősödő pap jót kuncogott, majd összekulcsolta az ujjait a miseruhán, és folytatta: – Azaz egyszer leült oda pár kölyök, de aztán megjött a nagyanyja, és elhessegette őket a retiküljével. Szétzavarta őket, mint a sirályokat. Többé nem próbálkozott ilyesmivel senki.

Theo elmosolyodott. A sztori hihetően hangzott, hiszen a nagyanyja már ifjabb korában is ellentmondást nem tűrő, bőszen nyomuló „gőzhenger” volt, pedig a nőknek akkoriban még nemigen volt lehetőségük a főnökösködésre. Az utóbbi időben pedig a betegséggel csatázott Góliátként, amíg bírta szusszal.

– Maga sosem tartott vele – jegyezte meg Ahern atya.

– Nem bírom a tömeget.

– Esetleg gondolhatna rá közösségként.

Theo a sírok közt kanyargó ösvényt kémlelte. Először csak a limuzinokhoz igyekvő gyászolók hátát látta, de aztán messzebbre tekintett, és szemébe ötlött a médiahad. A kamerás dögkeselyűk csak azért nem jutottak beljebb, mert ő felfogadott egy csomó drabális biztonsági embert.

A látvány megerősítette Theót a hitében, miszerint a szexnél csak egyvalami kelendőbb: a gyász.

– A közösséget sem bírom – mondta Ahern atyának.

És akkor még finoman fogalmazott. A napját sem tudta, mikor volt együtt utoljára zárt térben háromnál több emberrel, legalábbis a munkahelyén kívül. És ez korántsem a véletlen műve volt.

– Tudom, hogy tragikus körülmények között veszítette el a szüleit – mondta homlokráncolva a pap. – Nehéz lehetett feldolgozni.

– Az már régen volt – felelte Theo.

De még most, negyedszázad múltán is előfordult, hogy rémálmoktól gyötörve riadt föl éjszaka. Azóta sem tudta kiverni a fejéből a szörnyű képet: a szétroncsolódott, vérfoltos ablakú autó képét, amelyet minden híroldal vastag betűs szalagcímmel hozott le. Az emberek pedig döbbenten bámulták, mintha meglepte volna őket, ami történt.

A helyszínen életét vesztette a hollywoodi üdvöske és a New York-i trónörökös!

Theo szíve elszorult. A szülei tudták, hogy veszélyes játékot űznek azzal, hogy megpróbálják lerázni az egyre tolakodóbb, egyre agresszívebb lesifotósokat. Váltott autókkal, járatlan utakon közlekedtek, vagy padlógázzal menekültek üldözőik elől, ha nem tudták kijátszani őket. Az ádáz hajszának egy híd kőkorlátja vetett véget.

Theónak volt hát némi gondja a médiával, és mindenkivel, aki beleütötte az orrát a magánéletébe. Nem személyes ellentétek miatt zárkózott be, egyszerűen így védte magát.

– Az, hogy gyászol, abszolút helyénvaló – mondta Ahern atya. – Az érzelmeinket nem ok nélkül kaptuk az Úrtól. A bánat természetes dolog.

A pap még folytatta volna, de egyszer csak ott termett Frank Ferretti. A korosodó, olasz származású férfihoz – az alkalomtól függetlenül is – pompásan illett a fekete öltöny. Frank a család régi barátja volt, Theo édesanyjának testőreként kezdte, majd a nagyanyja jobbkeze és bizalmasa lett.

– Indulhatunk? – kérdezte. – Vár minket a kocsi.

– Köszönöm, atyám – mondta Theo, és kezet nyújtott a papnak. – Csoda szép szertartás volt. Méltó emléket állított a nagyanyámnak.

– Ha egyszer megváltoznak a nézetei, szívesen látom a mi kis közösségünkben.

Theo bólintott, de a lelke mélyén tudta, hogy e téren nem fog változni semmi. Már gyerekkorában is nagy volt a felhajtás, ha megjelent valahol, és lám, így van ez most is, és így lesz a jövő héten is, és az után is. Csak akkor lesz vége, ha ő is sorra kerül, és rácsukódik a koporsófedél.

Egyszerűbb az élet, ha visszavonultan, bezárkózva éli.

– Erre – mutatta Frank. Maguk mögött hagyták a családi parcellát, ahol Etna Francois-Garrisont örök nyugalomra helyezték a férje és Theo szülei mellett. Nem a kijárat felé indultak el, hanem a másik irányba. Átvágtak a szépen gondozott templomkerten, és kibújtak a sövény résén. A nyakát, vállát melengető nap arra emlékeztette Theót, hogy a világ a legsötétebb napokon is tovább forog tengelyén.

A médiaslepp, a bosszús kiáltozásból ítélve, rádöbbent, hogy ma nem kap koncot. Mire Frank és Theo beugrott a várakozó autóba, pár fotós átjutott a sövényen, és villantak a vakuk, de a kocsi máris kilőtt. Theo görcsösen markolta a kapaszkodót.

A sofőrjeinek mindig szigorúan meghagyta, hogy nem mehetnek gyorsan, de ez az utasítás, csak normál körülmények között volt tartható. Kihajtottak a Green-Wood temetőből, és hamarosan már csak a tükörben látták Brooklynt. Amikor átrobogtak a hídon Manhattanbe, úgy tűnt, sikerült lerázniuk a médiahadat, de Theo azért sűrűn tekingetett hátra.

Mint mindig…

– Csak azért csinálják ezt a cirkuszt, mert titokzatoskodik – morogta Frank. – Minél szűkebben méri az információt, annál jobban koslatnak maga után.

– Hadd koslassanak. Úgyse szednek ki belőlem semmit.

Frank rekedtesen felkacagott. Érdes volt a hangja, mint az aligátor bőre.

– A minap olvastam magáról egy cikket – mondta.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Theo. – Csak nem a régi sztorit melegítették újra? Mert új témával biztos nem szolgáltam.

– Elnevezték az Ötödik sugárút remetéjének.

– Egész jól csengő név – mondta Theo, majd Frankre pillantva hozzátette: – A Talányos Theo is tetszett, na meg a Morc Manhattani Medve. Kész városi legendát csinálnak belőlem.

– Csak nehogy a fejébe szálljon a dicsőség.

– Nem fog – mondta Theo, majd a mellettük elsuhanó, azaz szép lassan elcammogó várost kémlelte. Néha klausztrofóbiásan szűknek látta Manhattant, bár tudta, hogy a legtöbben kinevetnék, ha ezt hangoztatná. De az égre törő toronyházak akkor is egy gigantikus ketrec rácsozatát idézték.

– Nagyon fog hiányozni – szólalt meg Theo.

– Tudom – mondta Frank, és a nagy lapátkeze megpihent Theo vállán. – Nekem is hiányozni fog a nagyanyja.

Már az Upper East Side közelében jártak. Theo a támlának döntötte a fejét. Teljes súlyával nehezedett rá az utóbbi néhány hét. A csontig hatoló kimerültséghez a végleges, megmásíthatatlan veszteség tudata társult.

Csak most fogta fel igazán, hogy vége van: a nagyi tényleg elment.

– Azt a keveset, ami hátravan, hamar át tudja nézni – biztatta Frank, mintha olvasna a gondolataiban. – Találtam még pár régi fotót, az egyik fiókban pedig néhány levelet. Gondoltam, talán megtartaná őket.

– Hogy őszinte legyek, mára kidőltem. Majd holnap átjövök munka után.

– Rendben, de a kutyát mindenképp el kell vinnie.

Theo fölkapta a fejét. Nem gondolta volna, hogy enynyire kimeríti az alváshiány…

– A kutyát?

– Igen, a kutyát – mondta Frank, és olyan képet vágott, mintha Theónak nőtt volna még egy feje, és manónyelven szólt volna hozzá. – Camillát. Tudja, kis szőrpamacs, vagy még inkább szőrtorpedó. Egy begőzölt kocsmatöltelékével vetekedő harciasság. Tűhegyes fogak, meg láthatatlan ördögszarv és pata. Emlékszik?

– Igen – mondta Theo, és megborzongott. Camilla ugyanolyan hírhedt volt, mint ő, csak nem a „remeteélete”, hanem a cudar természete miatt.

– De miért kell elhoznom?

Frank még mindig úgy nézett Theóra, mintha látná ugyan, hogy mozog a szája, de egy szavát sem értené.

– Azé-ért – nyújtotta el a szót, mintha egy kisgyerekhez beszélne –, mert immár maga a tejben-vajban fürösztött kis hercegnő, avagy ördögfióka büszke gazdija.

– Micsoda? – hüledezett sűrűn pislogva, fejét rázva Theo. – Mióta?

– Mióta aláírta a papírokat. Ugye emlékszik rá, hogy az ügyvédekkel végignézték a nagyanyja végakaratát? Elmondták, hogy kiknek akar adományozni, és hogy…

– Igen, igen – intette le Theo. – Emlékszem. De arra már nem, hogy a kutyáról is szó esett volna.

Aznap ugyanis eléggé kába volt. A papírokat közvetlenül a nagyi halála előtt írta alá, mert Etna Francois-Garrison az utolsó pillanatban módosította a végrendeletét. Erre azért került sor, mert Theo rávette, hogy a pénze nagy részét inkább karitatív szervezetekre hagyja, mondván, hogy ő már a saját jogán is gazdag ember, nem szorul további támogatásra.

Az ügyvédekkel folytatott megbeszélésen alig-alig tudott koncentrálni: mintha sűrű köd lepte volna el az agyát, hiszen ő már akkor is gyászolt. Úgy rémlett neki, hogy a folyton ismételgetett „igen, perszén” kívül nemigen hagyta el más a száját.

Arra csak emlékeznék, ha örökbe fogadtam volna a kis pokolfajzatot!

– A megőrzendő családi ereklyék listáján szerepelt – segítette ki az állát vakargatva Frank.

– Családi ereklyék? – hüledezett Theo. – Most szórakozik velem? Családi ereklye az antik óra, a fényképalbum és a hímzett terítő. A hobbiállat nem családi ereklye, a francba is!

Pláne ez a hobbiállat… Méghogy ereklye! A nagy túrót!

– Rajta volt a listán – erősködött Frank. – Gyakran ír alá valamit úgy, hogy nem olvassa el az apró betűs részt? A nagyapjának lenne ehhez egy-két szava.

Theo mindig mindent árgus szemmel átvizsgált, mielőtt aláírt volna – legalábbis normál körülmények között. De akkor nem ezzel volt elfoglalva, hanem azzal, hogy minden tőle telhetőt megadjon a nagyanyjának, mielőtt az asszony távozna az élők sorából. Arra törekedett, hogy a legnagyobb kényelemben élje le utolsó napjait, és azt érezze, hogy megbecsülik – azaz még egyszer, utoljára „mintaunoka” akart lenni. De még így, elködösült aggyal is ki kellett volna szúrnia, hogy rá akarják lőcsölni azt az istenátkát.

Az ő kedves, aranyos, ám igen agyafúrt nagyikája sosem említette, hogy ez a szándéka… Tehát eldugta tejben-vajban fürösztött ölebét az apró betűs részbe, hátha így ő, Theo, elsiklik fölötte. Tudta, hogy Theo bármennyire is szereti őt, bármennyire is a kedvében akar járni, ebbe nem menne bele. De nem ám.

Theo élete óramű pontossággal, kiszámíthatóan csordogált, hála néhány szigorúan betartott szabálynak:

1. Interjú nincs.

2. Meglepetés nincs.

3. Párkapcsolat nincs.

4. Kivétel nincs.

Az utolsó pont különös fontossággal bírt. Csakhogy most felütötte a fejét egy négylábú, csillogó szőrű, cudar természetű probléma.

– Ezt nem hiszem el – mondta fejcsóválva Theo.

Frank sóhajtott egy nagyot.

– Odamegyünk, és majd meglátjuk, mi lesz, rendben?

– Rendben.

Mire odaértek az Upper East Side-i rezidenciához, Theo úgy érezte, hogy mindjárt szétrobban a feje. A nagyanyja háza szinte üres volt: a népes személyzet már egy hete pakolta, rendezte az impozáns műkincseket és az antik bútorokat. Az örökhagyó a javai nagy részét múzeumoknak adományozta, illetve úgy rendelkezett, hogy egyes tételeket bocsássanak jótékony célú árverésre, de néhány közeli barátja is kapott ezt-azt. Nagyszámú haute couture ruháját a neves divatiskolának, a Fashion Institute of Technology-nak adta kiállítási céllal, az ékszereit pedig a Metropolitan Museum of Art kapta.

Kivéve a jegygyűrűjét, amely Theo privát széfjében lapult, az édesanyjáéval együtt. Szentimentális okokból őrizte mindkettőt ott: nem akarta, hogy valaha is más nő ujját ékesítsék.

A két gyűrűn kívül mindent leltárba vettek – a szépen fölcímkézett dobozok kupacba rakva várták, hogy valaki elvigye őket. Az irodát bezárták, amíg Theo, amolyan utolsó simítás gyanánt, magához veszi az összes fontos iratot.

Azaz minden a terv szerint haladt… egészen mostanáig.

Theo lépteinek hangját visszaverte a magas mennyezet. A nagyrészt üresen kongó ház így, a nagyi nélkül inkább komor barlangnak hatott, mint emberi lakhelynek. Élettelen volt, fénytelen, örömtelen.

– Korán jöttek! – szólalt meg a szalonból kilépő nő. – Úgy volt, hogy csak egy óra múlva érnek ide.

– Ő Marcie – mutatta be gyorsan a hölgyet Frank. – Ő vigyáz Camillára, amióta a nagyanyja kórházba került.

– Őszinte részvétem – mondta fejét lehajtva Marcie. – És sajnálom, hogy már ma át kell adnom Camillát, tudom, hogy nehéz napokat él át. De… én ezt nem bírom tovább.

Ekkor, mint ha emberi fül számára nem hallható hang, vagy talán maga az ördög hívta volna, fölbukkant Camilla, a tacskó. Noha egy vonalzóhossznyi nem sok, annyival sem nőtt a föld fölé, és kacsázva totyogott a kurta lábacskáin, mégis azt hihette az ember, hogy az angol királynő vonult be a terembe.

Theo egy pillanatra az érkezését jelző harsonaszót is hallani vélte – vagy csak a fejében szólalt meg a vészjelző sziréna?

Camilla gondosan kikefélt, hosszú, pezsgőszínű szőre csak úgy ragyogott, a rózsaszín nyakörvén ezüstszínű, C alakú talizmán fityegett. Első blikkre akár bájosnak, aranyosnak, cukinak is tűnhetett, de botorság lett volna azt hinni, hogy egy alig mozduló, hasát vakartató, bújós kis öleb.

Az a kis jószág bizony egy négylábú diktátor volt.

– A másik szobában megtalál mindent, ami kell – folytatta Marcie. Egyre magasabbra kúszott a hangja. – Megjelöltem, hogy hol tartunk a napirendben, és úgy pakoltam össze Camilla holmiját, hogy egyenesen haza tudja vinni. Apropó, haza: nekem mennem kell. Most rögtön.

Azzal elsietett, mintha félne, hogy megpróbálják visszatartani. Egyértelmű volt, hogy a szépen kimunkált menekülési terv már jó ideje készen állt. Visszhangzott a ház, amikor Marcie mögött becsapódott az ajtó.

Theo a kutyára meredt, a kutya pedig rá.

– Nos, akkor… – kezdte Frank, majd megköszörülte a torkát. – Mi a terve? Ha gondolja, fölhívok egy menhelyet, hogy vigyék el. Vagy körbetelefonálhatom a nagyanyja barátnőit, hátha valamelyikük befogadja.

Camilla feje villámgyorsan Frank felé fordult. Theo esküdni mert volna rá, hogy a kutya szeme összeszűkült a dühtől.

A lelke mélyén tudta, hogy nem passzolhatja le. Legalábbis azonnal nem, hiszen a nagyanyja fontosabb volt számára mindennél. Ha még élne, vitába szállhatna vele, így viszont csak két dolgot tehet: vagy tiszteletben tartja a kívánságát, vagy nem.

– Tudom, hogy meg fogom bánni – szólalt meg végül fejcsóválva –, de magamhoz veszem.

– Biztos benne? – kérdezte egy grimasz kíséretében Frank. – Ugyan mit számít ez már? A nagyanyja úgysem tudja meg.

– De én tudom – felelte Theo, és sóhajtott egy nagyot. – Nyilván nem ok nélkül akarta így.

A két férfi mozdulatlanul nézte a kolbász formájú kis töpszlit, aki végül odamasírozott Theóhoz, és fölemelte a fejét. A két kis fekete gombszeméből sütő rosszindulat az újdonsült gazdi lelkéig hatolt: mintha a kutya így, telepatikusan akarta volna az értésére adni, hogy mennyire utálja. Theo érezte, hogy nemigen sülhet ki ebből semmi jó.

És miután az eb orrát-farkát égnek emelve visszatrappolt a szomszéd szobába, végre az is feltűnt neki, hogy lepisilték a cipőjét.

2. fejezet

Ha Isla Thompson tudta volna, hogy a karrierje percei meg vannak számlálva, talán máshogy öltözik. Tűsarkúban és bandázsruhában ugyanis nem könnyű gyorsan elpucolni a „tetthelyről”, és nem segít a miniatűr retikül sem, amelybe csak egy profi tetriszező tud bepakolni.

– És ezért döntöttem úgy, hogy Sahara Vanderkamp tervezze a ruhámat az idei Met Galára – mondta éppen Amanda Harte, a kis Disney-hercegnő, Amerika tiniüdvöskéje, majd a telefon apró kamerájára villantotta a védjegyévé vált, sugárzó mosolyt. – Kapcsolódni akartunk az év témájához, amely nem más, mint a flóra és a fauna – folytatta. – Meg akartuk mutatni, hogy a természetes is lehet divatos. Ehhez ihletet adott a szülővárosom, valamint…

Isla itt kikapcsolt. A kliense hosszasan magyarázta, hogy mi mindenből merítettek ihletet a rajta lötyögő zsákszerű, flitteres-gyöngyös, félig tüll, félig szatén retinaperzselő borzalomhoz, amely egyszerre pompázott aranysárgában és lime-zöldben. Hogy is mondta a tervezője? Ja, igen: „Az erőteljes nőiséget ötvözi az avantgárddal.”

Hát persze, mi mással?

Úgy nézett ki az a gálaruha, mint egy félresikerült ovis kézműves projekt. Amanda azonban mindenáron ki akart tűnni a tömegből, azaz a divatikonok, a hollywoodi előkelőségek és a designipar korifeusai közül. Ráadásul a lime-zöld lett az év Pantone-színe, így az, hogy Isla mit gondol, abszolút mellékes volt.

A telefonjába mélyedt: nézte, hogyan reagál az élő Instagram-videó közönsége. Záporoztak a képernyő szélére a szívecskék, sorra ugráltak fel az emotikonoktól és „Szeretlek, Amandáktól” hemzsegő kommentek. Persze, befutottak a pajzán, illetlen beszólások is, ahogy az ifjú, nőnemű online sztároknál az lenni szokott, de Islának részben éppen az volt a dolga, hogy pajzsként védje Amandát az efféléktől.

– Most először veszek részt a Met Galán – mondta a lány, és mosolyogva megsuhogtatta a ruháját.

A luxushotel, ahol tanyát ütöttek, egysaroknyira volt a gála színhelyétől, a Metropolitan Museum of Arttól. A videóhoz ideális hátteret szolgáltattak a hatalmas, nyitott ablakon beragyogó manhattani fények.

– Az az igazság, hogy egy kicsit izgulok – folytatta Amanda.

Isla fölkapta a fejét, ugyanis ezt a témát megbeszélték. A lelkére kötötte a lánynak az első számú szabályt: a képernyőn idegességnek nincs helye. Ott csak az aspirációnak, az aspirációnak, és harmadszor is csak az aspirációnak van helye. Ez a mottó. Amandának magabiztos, szívélyes, barátságos benyomást kell keltenie: olyan lány benyomását, akivel már-már azonosulni tudnak a rajongók, de csak már-már. Az volt a stratégia, hogy szépnek és tehetségesnek mutassák, éppen annyira, hogy a követői ne álmodozhassanak akkora sikerről, mint amekkorát ő elért, csak annak a töredékéről. Mint a Taylor Swift-féle PR-modellnél.

– Kivel szeretnél a legjobban találkozni a gálán? – kérdezte Isla, mert az sosem ártott, ha a kliense elmondta, melyik hírességbe van éppen belezúgva. A fiúk utáni epekedés közelebb hozta a rajongók millióihoz, igaz, ő nem helyes gimis srácokra vetett szemet, hanem jóképű sztárokra. Olyan férfiakra, akiket a rajongói nap mint nap megcsodálhattak a szobájukat ékesítő posztereken. A varázsszó tehát megint csak: aspiráció. Avagy ambíció, feltörekvés, nagyra törés, vagy ahogy tetszik.

Amanda arcáról máris leolvadt a feszültség, a helyét a vegytiszta, felhőtlen tiniöröm jelei vették át: az enyhe arcpír, a szikrázó tekintet, a széles mosoly.

– Tom Hollanddel! – mondta. – Ki mással? Ki ne lenne belezúgva Pókemberbe?

A videóhoz fűzött kommentek robbanásszerűen megszaporodtak, a képernyő szélét elöntötték a szívecskék. Isla felemelt hüvelykujjal jelezte, hogy minden oké, majd intett Amandának, hogy búcsúzzon el a közönségétől. Röpke tíz perc múlva be kell szállniuk a különliftbe, amely leviszi őket a hotel hátsó bejáratához, ahol már várja őket a limuzin.

– Nagyon köszi, hogy néztetek – mondta Amanda, és csókot fújt a kamerába. – Nagyon szeretlek titeket! Ne feledjétek, hogy a jövő hónapban debütálok a mozivásznon: jön az első filmem, a Vissza a mennybe! Viszlát a vörös szőnyegen!

Isla megkocogtatta a képernyőt, de nem tudta leállítani az élő közvetítést, mert akadozott az internetkapcsolat. Botrányosan gyenge volt a wifi, Isla nem is értette, hogy fordulhat ez elő az Upper East Side szívében.

A buzgón integető Amanda tekintete most rávillant: várta a jelzést, hogy vége, lazíthat. A telefon képernyője elsötétült.

– Basszus! – fakadt ki Isla. Forgatta egy kicsit az apró, de masszív háromlábú állványra helyezett készüléket, majd ismét megkocogtatta a képernyőt. Közben az „Amanda-különítmény” többi tagja idegesen izgett-mozgott: várták, hogy elvégezhessék az utolsó simításokat az ifjú sztáron.

– Felpöröghetnénk? – türelmetlenkedett Amanda menedzsere, Manny, és összecsapta a tenyerét. – Öt percünk van.

– Egy pillanat – szólalt meg a sminkes, és közelebb lépett a púderdobozzal, illetve egy bolyhos arctisztító koronggal. – Csak úgy ragyog ebben az erős fényben.

– Itt vagyok, ragyogok – mondta szemét forgatva Amanda. – Azaz nem ragyogok, hanem izzadok. Mindenhol.

– Oké, oké – motyogta Isla, aki még mindig a képernyőt pöcögtette, de a telefon végképp bemondta az unalmast. Nem aggódott, úgy gondolta, legfeljebb nem mentik el a videót Amanda Instagram-oldalára. A lényeg az, hogy az élő közvetítés jól sikerült.

– Behalt a telóm – mondta. – Máris töltőre dugom.

– Nem érünk rá ezzel szarakodni – torkolta le Manny fölé tornyosulva. Isla gyomra összerándult bagószagú leheletétől. – Le kell vinnünk Amandát a földszintre. Most!

– Még egy percet kérek – mondta magát legyezgetve Amanda. Isla látta, hogy szegény lány nagyon elsápadt. Nem csoda, hogy ideges, gondolta, hiszen nagy nap a mai: most magára irányíthatja a közfigyelmet, mielőtt bemutatják az első filmjét.

– Ennyien még sosem nézték egy élő videódat sem – mondta Isla, hogy pozitív gondolatokat ébresszen Amandában. Tudta, hogy a lánynak muszáj a legjobb formáját hoznia, és nem is csak a film miatt. Ott van a nemrég aláírt szerződés is, amely szerint ő lesz egy nagy kozmetikai cég ifjúsági termékcsaládjának arca.

Azaz nagy dolgok küszöbén áll a maga tizenhét évével.

Csakhogy az internet kegyetlen is tud lenni. Ha Amanda nem szerepel jól a ma esti gálán, akkor… nos, akkor könynyen mém válhat belőle. Az pedig senkinek sem hiányzik.

– A rajongóid szerint gyönyörű vagy – tette hozzá Isla.

– Mintha a macska szájából húztak volna ki! – vágta rá Amanda. Hullámzó keble igencsak feszegette a ruhája mellrészét. – Hát mi ez itt rajtam? Micsoda egy ócska szar! Rá se néztem volna egy ilyenre, ha más tervező is vállalja, hogy felöltöztet. De nem, mindenki Kardashianéknak tartogatta magát!

A francba! Amanda kezdett átmenni pánik üzemmódba. Isla jól ismerte az árulkodó jeleket: intenzív verejtékezés – a sminkes alig győzte felitatni –, tétován, céltalanul röpdöső kezek. Ha így megy le, és valaki lő róla egy fotót…

– Amanda, nincs semmi baj – mondta sietve Isla, és a felállványozott telefont hátrahagyva az ifjú sztárhoz lépett. – Ha valahol, hát a Met Galán muszáj túlmenned minden határon – folytatta. – Hiszen itt pont ez a lényeg. Hidd el, ha holnap megnézed a Twitter-trendeket, boldoggá fog tenni ez a fantasztikus ruha.

– És ha csak szimplán röhejes vagyok? – villantotta rá acélos tekintetét a stylistra Amanda. A nő olyan képet vágott, mint aki mindjárt sírva fakad. – Ez az én nagy esélyem, most dől el minden – folytatta a lány. – Mi lesz, ha gúnyolódni fognak rajtam? Mi lesz, ha felkerülök valami undi, pattanásos képű blogger „leggázabb ruhák” listájára?

Gondolkozz, Isla, gondolkozz, a francba is! Egy tinilányos hisztiroham most nem fér bele!

– Én erre képtelen vagyok – mondta Amanda, és nyomatékul megrázta a fejét. Ettől elmozdult a gondosan feltűzött póthaj, mire a fodrásznő felsikított, és rohant, hogy megigazítsa a művét. Az ifjú sztár ezt kénytelen volt mozdulatlanul kivárni.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatgatta Isla, majd Mannyre nézett, de a férfi homlokráncolva pötyögött a telefonján.

– Kaphatnék valami italt? – szólalt meg kezét a keblére szorítva Amanda. – Muszáj megnyugodnom valahogy.

Csak ezt ne!

Isla körbepillantott a szobában, és megakadt a szeme a jegesvödörbe állított pezsgősüvegen. Nem tűnt jó ötletnek, hogy alkoholt ad egy kiskorúnak, de úgy tapasztalta, hogy ha ifjú hollywoodi sztárokról van szó, nemigen görcsöl ezen senki. Úgy tűnt, az az általános nézet, hogy amíg az üdvöske nem szippantgat kokót a mosdókagyló pereméről, addig nincs gond.

De azért mégis…

– Amanda! Nézz rám, kérlek! – mondta a lány kérésére fittyet hányva Isla, és megérintette a karját. – Van itt egy csomó ember, aki szerint eszméletlenül jó vagy. És mi a világért se vezetnénk félre, ugye tudod?

Amanda ráemelte tágra nyílt, könnybe lábadt kék szemét, és bólintott. Már nem tűnt reménytelennek, hogy elcsitul a vihar. Sokan azt hiszik, hogy Isla munkája csak annyiból áll, hogy kiötli az ideális hashtageket, brandpartneri megállapodásokat köt, és követi a Facebook folyton változó algoritmusait. Az Amanda-féle üdvöskéknek azonban nem csak ez kell: ahhoz, hogy állni tudják a sarat, miután közszemlére teszik magukat ebben a rémisztően kritikus világban, lelki támaszra és bölcs útmutatásra is szükségük van.

– Tartsunk egy kis szünetet – javasolta Isla, és csúnyán nézett az órájára pillantó Mannyre. Úgy volt vele, hogy a gála várhat pár percet, úgyis időtlen időkig kell ácsorogni a vörös szőnyegen. – Gondoljunk egy kicsit arra, hogy milyen fantasztikus év áll előtted – tette hozzá.

– Remek ötlet – mondta Amanda, és fogott egy poharat, majd az üveg Dom Pérignonért nyúlt. – Igyunk rá.

– Talán nem kéne… – kezdte Isla, majd segélykérőn Mannyre nézett, de a férfi tőlük távolodva telefonált. A többiek sem úgy néztek ki, mintha aggasztaná őket Amanda alkoholizálása.

Tehát csak én vagyok ilyen prűd…

– Na jó, de csak egy kicsit. Az nem nyerő, ha kótyagos a fejed a vörös szőnyegen.

Amanda csordultig töltötte a poharat, sőt kis híján a padlóra is jutott a gyöngyöző folyadékból.

– Rám – mondta aztán, és megemelte a poharat.

– Igen, rád, a hihetetlen karrier előtt álló ifjú hölgyre – mondta Isla. – Aki mellett itt állunk mindannyian. – Úgy tűnt, hogy Amanda végre kezd lecsillapodni.

– Hódítsd meg azt a vörös szőnyeget, csajszi! – tette még hozzá Isla. Aztán Amanda belekortyolt, vagy inkább belenyakalt a pezsgőbe. A kislány úgy döntötte le a pohár tartalmát, mintha víz lenne, és nyáron, negyven fokban oltaná a szomját.

– Azért ne rohanj ennyire – mondta idegesen kacarászva Isla, és kiédesgette ifjú kliense kezéből a poharat.

Tinédzserek… Legyőzhetetlennek hiszik magukat. De várj csak, kicsi lány, majd huszonhat évesen megtudod, mi az a macskajaj. Olyan lesz, mintha bongódobosok vernék a fejedben a tamtamot…

– Megvan benned, ami kell, oké? – folytatta Isla, és átnyújtotta Amandának az ékkövekkel kivert retiküljét. – Csináld, amit szoktál: légy elragadó, mosolyogj a kamerának, aztán élvezd ki ezt a szép estét.

Amanda vett egy nagy levegőt, bólintott, és Isla úgy érezte, hogy mégiscsak jól fog alakulni az este. De csak egy röpke pillanatig érezhette úgy, mert Amanda hirtelen a szájára tapasztotta a kezét, majd lehányta az haute couture ruháját.

A szétrebbenő stáb szörnyülködő-hüledező hangeffektusokkal fogadta a padlóra fröccsenő, darabos-csomós trutymót. Islának majd felfordult a gyomra a bűztől.

– Istenem! – rebegte, majd tátott szájjal, kővé dermedve bámulta a kliensét. Ennél többre nem futotta, bár az agya pörgött, mint a strandlabda, amely akkor bukkan föl a képernyőn, ha a MacBook nem bírja a gyűrődést.

Most mi a francot csináljunk?

Amanda sírva fakadt, a többiek pedig bepánikoltak. A riadt, izgatott hangzavar, amelyhez Manny a maga frusztrált, öblös óbégatásával járult hozzá, nem sokat segített: Amanda csak még jobban sírt.

– Helyre tudjuk hozni a dolgot! – mondta Isla, akinek a fejében villámgyorsan pörögtek az opciók. A tönkretett ruhát le lehet cserélni, a sminket ki lehet igazítani… Ha gyorsan cselekednek, menthető a helyzet. – Mel, van tartalék ruha, ugye? Az a fodros szegélyű rózsaszín. Leszólok a portára, hogy hozzanak törölközőket, konyhai törlőkendőt és…

A kis állványra helyezett telefonjáért nyúló Islának a torkára forrt a szó. A képernyő ugyanis időközben életre kelt, de szívecskéknek híre-hamva sem volt többé. Özönlöttek viszont a sírva röhögő emotikonok és a felkiáltójelek – ugyanis Isla, tudtán kívül, több mint egymillió embernek közvetítette élőben az égbekiáltó malőrt.

3. fejezet

Isla tűsarkúja az ujján fityegett. Normál esetben nem tapodta volna mezítláb a folyosói szőnyeget, pláne egy ilyen kétes nívójú házban, de most, miután hat háztömbnyit kutyagolt a csinos, de halált hozó tűsarkúban, teljesen kikészült a lába. És kisebb gondja is nagyobb volt épp a higiéniánál.

Ugyanis megint sikertelenül pályázott. Sőt mi több, még azelőtt tudatták vele, hogy nem kapta meg az állást, mielőtt hazaért volna.

Amikor belépett a lakásba, mosolyt csalt az arcára az ismerős látvány. A kishúga, Dani, most is a falnál állt, és a hevenyészett balettrúdon pihent a keze – a zuhanyfüggöny rúdját az egydolláros boltban vett fali konzolok rögzítették. Egyszerű, fekete tornadresszt, lyukas térdű, rózsaszín balettharisnyát és a lábujjaknál foszladozó, kopottas balettcipőt viselt. A cipőre nagy műgonddal felvarrt díszszalagok ugyanakkor csillogtak-villogtak.

Isla leállította a hangfalakból bömbölő komolyzenét.

– Mit mondtam a szomszédok zavarásáról?

Dani abbahagyta a pliézést, azaz térdhajlítgatást.

– Ha már csinálod, csináld rendesen – felelte.

– Nem, nem ezt mondtam.

Isla szúrósan nézett a húgára, és igyekezett nem észrevenni, hogy a tornadressz vállpántja Dani húsába vág. Látszott, hogy máris eggyel nagyobb méret kellene… A húga, ez a kis ördögfióka, nőtt, mint a bolondgomba. Dani már most, tizennégy évesen magasabb volt, mint ő.

– Ja, tényleg, ezt a tanulásra mondtad! – ismerte be vigyorogva a húga. – De lássuk be, hogy a balett a sulinál is fontosabb, szóval…

– Ezt majd akkor látom be, ha már annyit keresel a pliével és a relevével, hogy fizetni tudod a számlákat – mondta Isla, majd fölakasztotta a kulcscsomóját az ajtó melletti kampóra, és a konyhapultra ejtette a táskáját.

– Dolgozom az ügyön – felelte Dani, és melegített tovább. – Milyen volt a napod?

Áááá! Azt kérded, milyen volt a harmincvalahány elutasító válasz, meg a mostani interjú? Nyilván csak kíváncsiságból hívtak be, mert miután kijöttem, egyből hallottam, hogy az interjúztató felröhög…

– Egész… jó – felelte nem túl nagy meggyőződéssel.

Pedig az a nap minden volt, csak „egész jó” nem. Hogy is mondta a régi főnöke? „Te vagy az Instagram gyorsan ölő mérge!”

– Egyszer mintha azt mondtad volna, hogy az „egész jó” helyett akár azt is mondhatná az ember, hogy „lila ananász” – jegyezte meg Dani. Ezzel abbahagyta a gyakorlást, és homlokráncolva azt kérdezte: – Mi történt?

Talán mi nem történt?

Isla kivette a hűtőből a bort, és töltött magának egy pohárral. Szigorúan beosztotta az üveg tartalmát, tudta, hogyha ez elfogy, már csak az ismeretlen eredetű dobozos bor marad.

– Amanda szerződését felbontotta a kozmetikai cég, és a filmje is bukta. Ma küldött nekem egy dühös e-mailt.

– Azzal mi lett, hogy a rossz reklám is reklám?

– Az egy mítosz. Kiderült, hogy van, amelyik egyenesen karriergyilkos. – Isla nagyot kortyolt a borából, majd hozzátette: – És most én vagyok az a csaj, aki lefilmezte a saját magát leokádó Disney-hercegnőt.

Az ominózus élő videó szanaszét fröccsent: nemcsak a netre, hanem a nagy tévécsatornákra is jutott belőle. Islát rövid úton kirúgták az Aranykapu Ügynökségtől, ahol szenior közösségimédia-konzultánsként dolgozott, és a privát kliensei is ejtették, mint a forró krumplit. Ha valaki ráguglizott a nevére, görgethetett rogyásig, csak azt látta, hogy Isla „a hányós csaj ügynöke”, aki „ahhoz is hülye, hogy leállítsa a felvételt.”

Ebből fakadt az elutasító levelek egyre növekvő kupaca.

– Nem alakult jól az interjú, ugye?

Húga aggodalmas hangja szinte fizikai fájdalmat okozott: a tizennégy évesek nem ilyen dolgokon szoktak agyalni, hanem olyan léhaságokon, hogy milyen árnyalatú ajakfény a legtrendibb, vagy hogy milyen TikTok-táncot lejtsenek el. Isla pedig szentül meg volt győződve arról, hogy ilyesmiken is kell agyalniuk, nem pedig azon, hogy meddig lesz fedél a fejük fölött.

– Nem, nem alakult jól – ismerte be. – De, hogy őszinte legyek, nem is biztos, hogy szívesen dolgoztam volna ott.

Ez szemenszedett hazugság volt, ugyanis Isla már bármit elvállalt volna. Roppant megalázó volt, hogy olyan munkáért kell pitiznie, amit már tíz éve is, csukott szemmel kiválóan elvégzett volna – ráadásul még el is utasítják, mert találtak valakit, akinek „több a tapasztalata”.

Hogy mi van?

Hivatalosan is kijelenthető tehát, hogy feketelistára került a közösségimédia-iparban.

– Hogyhogy? – kérdezte Dani, és két karját kecsesen lengetve átballagott a konyhába. A feje búbján takaros kontyban összefogott, sötét haját egy megmaradt díszszalag rögzítette. – Nem voltak kedvesek?

– Nem igazán.

Dani odalépett Islához, és átkarolta nővérét – egy kicsit meg kellett görnyednie, hogy a nagytesója vállára tudja hajtani a fejét. Néha úgy érezték, hogy ketten vannak a világ ellen: az anyjuk hollétét homály fedte, és arra is nehéz lett volna visszaemlékezni, hogy mikor bukkant fel utoljára bármelyikük apja. Muszáj volt hát összetartaniuk.

Isla fel tudta idézni, hogy pontosan mikor lettek anyátlanok: a huszadik születésnapja előestéjén. Az anyjuk akkor jelentette be, hogy a tengerentúlra „szökteti” az aktuális pasija, akit alig egy hónapja ismer. Azóta nem látták. Olybá tűnt, hogy ő átmeneti állapotnak tekintette az anyaságot. Isla akkor, hat éve, egyik napról a másikra felelős lett a húga sorsáért. Vészjóslóan tornyosult elé a jövő.

Az elmúlt hat év azonban jól sikerült: szépen fölépítette mindkettejük életét. Támogatta a féltestvére nagy álmát, és finanszírozni is tudta, hiszen ő maga álomkarriert futott be. A számok sokszor még így is ellenük dolgoztak, de ezt Isla titokban tartotta a kishúga előtt. Már amennyire tudta, persze, mert a cseperedő Dani árgus szeme egyre több mindent kiszúrt.

– Esetleg visszakérhetnéd a balettiskolától a pénzt – vetette föl most halkan.

Isla ugyanis pár hónapja befizette Danit egy nyári intenzív balett-táborra. Akkor még nem tudhatta, hogy a munka frontján hamarosan beüt a krach.

– Tudom, hogy nagyon drága a tábor – tette hozzá Dani.

Isla érezte, hogy könnybe lábad a szeme, de nem engedhette, hogy a húga belelásson a valós érzelmeibe. Ő volt Dani támasza, ezért erősnek kellett lennie. Ő testesítette meg a húga számára a pozitív anyafigurát, amely egyiküknek sem adatott meg.

– Dani, én a jobb vesémet is eladnám, hogy eljuthass a táborba!

– Szinte biztos vagyok benne, hogy ez illegális lenne.

Islából kiszakadt egy horkantásszerű kacaj. Karjába zárta a húgát, és beszívta parfümje jól ismert, tömény, édeskés vaníliaillatát, amelyhez a samponja nem kevésbé jól ismert mangóillata társult. Úgy érezte, bármit megtenne ezért a kölyökért. Mindenre képes lenne, hogy Dani abban a tudatban nőjön fel, hogy az álmokat érdemes kergetni, és hogy történjen bármi, mindig a család az első.

– És honnan tudsz te ilyen sokat a feketepiaci szervkereskedelemről? – kérdezte szemöldökét felvonva Isla, mire Dani elnevette magát, és azt felelte:

– A CSI: Helyszínelőkből.

– Á, persze – kacagta el magát Isla is, de miután Dani elhúzódott tőle, észrevette, hogy húga megszokott lezserségét beárnyékolja a kék szeméből áradó aggodalom. Islának nagyon nem tetszett ez a látvány.

– Figyu, kimehetnénk a Central Parkba – vetette föl. – Vihetjük a telódat is, és lövök rólad pár fotót az Instára.

– Tényleg? – csillant föl Dani szeme.

– Persze. Csak átöltözöm.

– Megígérem, hogy most nem kell száz képet csinálnod – mondta vigyorogva Dani, és leírt a konyhában egy kis piruettet. – Sőt, még feleannyit se!

– Ne ígérj olyat, amit nem tudsz betartani – vágott vissza a szobája felé tartó Isla. – Hidd el, tudom, miért lettél ilyen kis perfekcionista.

Isla, miután becsukta maga mögött az ajtót, lerogyott az ágyra, és leeresztett, mint a lufi a szülinapi zsúr után.

A lakásba beszűrődtek a nyüzsgő, életteli város zajai: az éktelen dudálás, a szirénavijjogás, az egyik lakás nyitott ablakán kihallatszó, dübörgő zene, a kellemes kora estét élvező emberek harsány kacaja. Isla kibámult lakályos (értsd: szűkös) otthonuk ablakán. Ugyanaz ötlött a szemébe, mint mindig: az üvegen csillanó napfény, a szemközti épület cikcakkos tűzlépcsője, és a három lakás (mindig ugyanaz a három), ahol nem volt lehúzva a redőny.

Ezek vagy nagyon gondatlanok, vagy direkt szeretik, ha kukkolják őket!

Néha eltűnődött, hogy vajon milyen lehet az ott lakók élete. Lehet, hogy elakadtak valahol, úgy, mint ő, és csak küszködnek? Lehet, hogy elvesztették az önmagukba és a világba vetett hitüket?

Isla, miután kirúgták, arra számított, hogy ha egy ideig meghúzza magát, és nem ront a helyzetén, lecseng az ügy. Csakhogy miután Amanda filmje hatalmasat bukott, és a lány búcsút inthetett a szponzorációnak, az emberek már föl sem vették a telefont, ha Isla hívta őket. Hiába próbálta elviccelni a dolgot, mondván, hogy ez csak a „Miley Cyrus-effektus”: a kontaktjai olyan fagyos képet vágtak, mint az agyonbotoxozott Upper East Side-iak.

Mert New York már csak ilyen: ha sikeres vagy, az olyan, mintha színaranyból lenne a napkorong, de ha kiesel a pixisből, akkorát puffansz a betonon, hogy nem marad ép csontod.

Vajon meddig tud még úgy tenni, mintha nem lenne semmi baj? Hiszen a jövő héten esedékes a lakbér, és pár napja leemelték a számlájáról a balett-tábor díjának utolsó részletét. Az összeg láttán könnybe lábadt a szeme, de Dani olyan keményen dolgozott, annyit gyakorolt nap mint nap, úgy feszegette a határait! Feltett szándéka volt, hogy lefőzi a gazdag gyerekeket, akik neves tanároktól vesznek magánórákat, és korlátlan lehetőségekkel bírnak.

Hogy is húzhatná ki a húga lába alól a szőnyeget? Miféle tanulságot szűrne le Dani abból, ha ezt tenné?

– Megoldod te ezt! – biztatta magát Isla. – Valaki felvesz előbb-utóbb!

Meg fogja oldani, mert muszáj. Az, hogy csalódást okozzon a húgának, egyszerűen nem opció.

4. fejezet

Theo nem sűrűn mondhatta el magáról, hogy egy igazi mészárlás szemtanúja volt. Hiszen többnyire ugyanazt látta nap mint nap: a penthouse lakását, a limuzinja hátsó ülését és a dédapja által alapított kiadóvállalat sarokirodáját. Ennyi volt: két, magánlifttel ellátott épület, illetve egy jármű. Változásra, meglepetésre nem volt sok esély, és Theónak ez tökéletesen megfelelt. Ő azt szerette, ha kiszámíthatóan, a változatosságnak vajmi kevés teret engedve csordogál az élete.

Csakhogy, sajnálatos módon, újabban egyre nagyobb teret kapott benne a változatosság, sőt mi több, a káosz.

Az ajtóban álló Theo pislogva szemlélte feldúlt hálószobáját. Az ágy melletti komód egyik fiókja, amelyben mindig olyan szépen, színek szerint szortírozva sorakoztak az elegáns, munkába járós zoknijai, ki volt húzva. A zoknik szanaszét hevertek a padlón, egy pedig, párjától megfosztva, a fiók fogantyúján csüngött. Szépen fénylő selyem nyakkendői le voltak tépve a szekrénybe akasztott vállfáról, és apró, tűhegyes fogak nyoma látszott rajtuk.

A fenti kártétemények azonban eltörpültek amellett, hogy a korábban gondosan az ágyra fektetett mosodai nejlonzsák most szintén a padlón hevert, méghozzá csúnyán megszaggatva – akárcsak a benne lévő, mérték után készített öltöny.

– Egy hónap alatt már a harmadik… – morogta Theo, és a hajába túrt, de a kikívánkozó frusztrált kiáltást magába fojtotta.

A szoba közepén fekvő Camilla keresztbe tette a két mellső mancsát: olyan pózt vett föl, mintha magának Leonardo da Vincinek ülne modellt egy portréhoz. A gazdája, persze, soha nem érte tetten, annál okosabb jószág volt. Ennyit arról, hogy hallgatni arany… Theo lassanként megtanulta, hogy ha kutyákról van szó, a csönd mindig fölöttébb gyanús.

Az eb mancsának tőszomszédságában ott hevert az olasz gyapjúból készült Zegna öltöny egy foszlánya. Camilla most vetett rá egy pillantást, majd ismét Theóra emelte a tekintetét, mintha azt mondaná: „Sakk-matt, seggfej!”

– Hailey! – kiáltotta el magát Theo, majd sarkon fordult, és kiviharzott a szobából.

Hol van ilyenkor a kutyacsősz? Ezt meg kellett volna akadályoznia! Úgy tűnik, az ügynökség megint valami balféket küldött… Ez kész röhej! Nem lehet ennyire nehéz használható embert találni!

A nő az előszobában pötyögött a telefonján, a másik kezével pedig éppen sálat tekert a nyakára. Lófarka kis híján kibomlott, a karján csúf karmolásnyom éktelenkedett.

– Hailey! Mi a franc folyik itt? Camillát a hálóban találtam, és úgy szét van dúlva minden, mintha Godzilla csörtetett volna át a szobán.

– Nem Hailey vagyok – mondta a nő, majd kihúzta magát, és csúnyán nézett Theóra. Rózsaszín rúzsa szétkenődött az ajkán, orrára biggyesztett szemüvege csálén állt. – Hailey a múlt héten volt, de már az első napot sem bírta végig – tette hozzá.

Theo egyáltalán nem csodálta, hogy képtelen követni a neveket.

– Monica? – próbálkozott azért egy tippel. Máris érezte, hogy ez sem jött be.

– Monica az első volt – mondta a nő. – Miután felmondott, direkt rám írt, hogy el ne vállaljam ezt a munkát, de hát miért is hallgattam volna rá, igaz? Túl csábító volt az Ötödik sugárúti cím és a zsíros fizu.

A nő bedobta a telefonját a táskájába, majd összepattintotta a retikült.

– Monica után jött June, aki a balesetin kötött ki, miután Camilla szántszándékkal elgáncsolta.

– Nehezemre esik elhinni, hogy egy kutya…

– Aztán jött Hailey – folytatta ellentmondást nem tűrően a nő. – Utána pedig Belinda, aki az előző helyén tizenöt évet húzott le balesetmentesen. Utána következett Portia, majd Amy, majd Fran, és végül itt vagyok én, Lucinda.

Lehetséges, hogy már ennyi kutyapesztrát elfogyasztottam? Hiszen még csak négy hete…

– Persze, persze, Lucinda – mondta Theo, pedig nem rémlett neki, hogy valaha is hallotta volna ezt a nevet. – Nézze, én erre nagyon nem érek rá.

– Az a helyzet, hogy én nem érek rá, Mr. Garrison – vágott a szavába a nő, majd a vállára vette a táskáját, és Theóra szegezte parázsló tekintetét. – Én imádom az állatokat, de ezt a kis szörnyeteget maga az ördög küldte. És tudja meg – bökött Theóra az ujjával –, hogy maga sem jobb!

Theo csak pislogott. Mi a franc folyik itt?

– Gazdagok! – dohogott Lucinda. – Azt hiszik, hogy aki maguknál dolgozik, az csak egy gyalog a sakktáblán!

– Na, várjon egy percet! – mondta Theo. – A szerződés elég világosan fogalmaz: nekem kutyacsősz kell, és semmi más. Magának pedig annyi a dolga, hogy idejön, vigyáz a kutyára, és felveszi érte a pénzt. Pont.

– Ez rendben is lenne, ha magának kutyája lenne! De nem az van, hanem egy komplett Stephen King-regénye. King akár róla is mintázhatta volna Cujót, a veszett bernáthegyit. Nekem pedig van jobb dolgom annál, mint hogy ilyen lealacsonyító munkát végezzek!

Lealacsonyító?

Jó, lehet, hogy a Camilla körüli teendők valamivel számosabbak és intenzívebbek, mint amit egy átlagos hobbiállat igényel… Theo nem tagadhatta, hogy a lista egyik-másik pontja láttán neki fölszaladt a szemöldöke, de ha a nagyi ilyen életet szánt a kutyusának, akkor ő ezt milyen alapon kérdőjelezi meg?

New York egyik legjobb ügynökségéhez fordult, ahol megnyugtatták, hogy túl nagyigényű kutya nincs, mint ahogy túl extrém óhaj-sóhaj sem létezik. Pedig figyelmeztette őket, hogy Camilla roppant elkényeztetett jószág…

– Gondolom, megszokta, hogy az emberek teszik, amit mond, csak mert belenget nekik pár nullát – folytatta fejcsóválva Lucinda. – De van, ami fontosabb a pénznél. Például az emberi méltóságom.

Azzal Lucinda fölrántotta a kilincset, és távozott. Miután becsapódott mögötte az ajtó, egy másodperc múlva már pittyent is a lift.

Theo a plafonra emelte a tekintetét. Tényleg nem ért rá, mert a munka frontján cudar volt a helyzet. Újabb felső vezető mondott fel, és Theo egész héten a média elől bujkált: egy szupertitkosnak szánt felvásárlási ajánlatról faggatták volna, ha elkapják.

Frusztráltan mordult egyet, majd előhúzta a zsebéből a telefonját, és hívta a hobbiállat-felvigyázó ügynökséget. A recepciós a harmadik csengés után fölvette, de mire Theo szóhoz jutott volna, kattanás jelezte, hogy átkapcsolták.

– Mr. Garrison, itt Elaine Goldsmith. Gondolom, azért hív, mert már megint új felvigyázót akar kérni. – A nő a kulturált, kissé pattogó hanghordozásából ítélve elit egyetemre járhatott. – Attól tartok, a továbbiakban nem tudunk szolgáltatást nyújtani önnek és a kutyájának.

– Miért nem?

– Azért, mert számomra az alkalmazottaim biztonsága és jólléte a prioritás. És azok közül, akik önnél dolgoztak, az egyiknek gipszben van a lába, a másiknak kis híján odalett egy ujja, a harmadik pedig nem hajlandó tovább csinálni.

– Komolyan azt állítja, hogy a „kiválóan képzett szakemberek”, akiket küldött, nem bírtak egy cipónyi, avagy cipőnyi kutyával? – Theo, miközben föl-alá járkált a penthouse lakás előszobájában, idegesen a hajába túrt.

Jó, ez a cipó-cipő szöveg talán túlzás volt, de azért ne vicceljünk már. Ezek a nők úgy tesznek, mintha Camilla nem retikülbe kívánkozó minikutya lenne, hanem vérengző csúcsragadozó.

– Amikor rákérdeztem, megnyugtattak, hogy önök bármilyen kutyával megbirkóznak – mondta végül Theo.

– Attól tartok, ezzel a kutyával mi sem bírunk. Kénytelen lesz másik ügynökséget keresni.

Kattanás jelezte, hogy ezzel a beszélgetésnek vége.

Theo meredten bámulta a telefonját, és az járt a fejében, hogy ő nem erre iratkozott fel .

– Pedig de – emlékeztette magát hangosan. – Szó szerint, hiszen alá is írtad.

Jól behúzta a csőbe a minden hájjal megkent nagyikája! Tudta, hogy ő egy érző szívű széplélek – mármint akkor, ha a nagyiról van szó. Ha bárki másról volt szó, akkor mintha egy széndarab ült volna Theo Garrison szíve helyén.

A márványpadlóhoz koccanó körmök jól ismert, ütemes kopogása hallatán fölállt a tarkóján a szőr. Most mi lesz?

Camilla az előszoba és a nyitott terű nappali közti boltív alatt állt, szájában a Louis Vuitton pórázzal. Ez nyilván a pisiszünet, azaz a séta egyetemes jele. Legalább ezt elintézhette volna a kutyacsősz, mielőtt pánikszerűen távozik…

Theo a kezével végigszántott az arcán. Aztán sóhajtott egy nagyot, és így szólt a kutyához:

– Jó, kiviszlek.

Tíz perc múlva már a Central Parkban voltak. Camilla, ahogy farkcsóválva szaporázta lépteit Theo előtt, egészen olyan benyomást keltett, mint aki a légynek sem tud ártani. Pedig az imént, amikor a zebránál várták a zöldet, kimutatta a foga fehérjét: kis híján leharapta egy kisgyerek kezét, amikor az meg akarta simogatni.

– Muszáj mindig ilyen… – kezdte Theo, mire Camilla kihívóan hátrapillantott, mintha azt kérdezné: „Na, végig mered mondani? Hozzá mered tenni, hogy ilyen hülye, vérszomjas szukának lenned, vagy valami ilyesmit?” – Na mindegy – legyintett rá Theo.

A Central Park nyüzsgött-pezsgett, mint mindig. Részben ez volt az oka annak, hogy Theo inkább a parkra néző ablak elé helyezett futógépet preferálta, és nem magát a parkban futást. A szabadba kimerészkedni macerás volt, pláne amióta a csapból is a nagyanyja halálhíre folyt. A New Yorker még a közös fotójukat is lehozta – a címlapon.

De Theo remekül álcázta magát, legalábbis egyelőre hibátlanul, azaz lebukásmentesen teljesített. Az volt a cél, hogy ne helyi lakosnak nézzen ki, de azért ne is turistának. Egyszerű „híd- és alagútjáró” környékbelinek, aki csak bejár Manhattan szigetére dolgozni, szórakozni, és ki tudja, mit csinálni. Ezért viselt New York Mets-baseballsapkát, noha majd megszakadt a Yankeesért dobogó szíve, amikor leszurkolta a harminc dollárt a narancssárga-kék borzalomért. Sőt, még az is átsuhant az agyán, hogy az apja most forog a sírjában.

A baseballsapkához a szemét teljesen eltakaró, polarizált napszemüveg társult, a pólóján pedig egy kis williamsburgi pizzéria logója díszelgett. Theo tisztában volt vele, hogy ez utóbbi akár fölösleges túlzásnak is minősíthető, de azt is tudta, hogy az ördög a részletekben lakozik, és az efféle apróságok különböztetik meg a profit és az amatőrt. Az arcát bárki el tudja takarni, de az álcázás ennél többet jelent: szó szerint más emberré kell válni. Persze Theo már attól is más embernek érezte magát, hogy csiricsáré, monogramos Louis Vuitton pórázon vezet egy rátarti kiskutyát.

Camilla előbb balra, majd kicsivel később jobbra húzta az említett pórázt. Így jutottak el a „szokott helyére”, ugyanis a nyomorult csak egy bizonyos bokornál tudott pisilni. Theo a szemét forgatva, az eget kémlelve nyugtázta az igazán „brandhű” jellemvonást.

Az is egyből látszott, hogy Camilla nem csupán lekuporodik, és ürít, mint más kutyák. Nem, neki hosszasan kellett kaparásznia-köröznie-szaglásznia, hogy megtalálja a talajnak azt a kitüntetett pontját, amely méltó a szőrös kis seggéhez.

Míg a kutya a nagydolgát végezte, Theo megnézte az e-mailjeit. Szerencsére (vagy sajnos, ahogy vesszük) jó sok új üzenete érkezett, így el tudta foglalni magát, míg a kis hercegnő székelt. Postafiókját elárasztották a firkászok kérdései (a felvásárláson lovagoltak, mi máson), és annyian kértek tőle találkozót, hogy káprázott a szeme. Nem véletlenül ugat (ugat, haha!) folyton arról az embereinek, hogy ne meetingeljenek, hanem tegyék a dolgukat. Hogy lehet úgy dolgozni, ha szócsépléssel telik az ember napja? Ő boldogan lelakatolta volna az irodáját, és kitette volna a „Belépni tilos!” táblát.

Csakhogy akkor – az irodavezetője szerint – híre ment volna, hogy Theo Garrison „megközelíthetetlen”.

Mintha a megközelíthetőség valamiféle kívánatos dolog lenne, amire törekedni kell. Pedig az emberek jobban tennék, és többre jutnának az életben, ha a maguk dolgával törődnének, és nem másokéval.

– Öö, elnézést – szólította meg egy ismeretlen hang, mire Theo látómezejének peremén átsuhant egy gyorsan mozgó kis alak. – Azt hiszem, a kutyája… szökik – tette hozzá az idegen.