CSÁNYI VILMOS

Teremtő képzelet

A kreativitás evolúciója

Csányi Vilmostól az Open Books
gondozásában megjelent

A bábosok

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Íme, az ember

Jeromos, a barátom

Jövőpánik (Barát Józseffel)

Kíváncsiságom története

Levegőt

Ő ott bent

Segítség, kutyás lettem!

Sétálgatok a kertemben

© Csányi Vilmos, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-419-2

Tartalom

BEVEZETŐ

KÖZÖSSÉGEK

Archaikus közösségek

A nyelv előtti közösségek modellezése kutyákkal

Beszélő közösségek

A nyelvi tér

A KÉPZELETROBBANÁS SZÁZEZER ÉVE: TÁRSADALMAK

A képzelet és a kreativitás szerepe a kultúrában

Gondolkodási típusok

Hiedelem, a megbeszélt képzelet minden emberi tudás alapja

Vezetők és vezetettek

Közösségek, szervezetek

Egyszemélyes közösségek

A GLOBÁLIS EMBERISÉG

Modern társadalmak

Megszaladások

Az emberi élet értelme és a jelen problémái

FÜGGELÉK

Legközelebbi rokonaink, a csimpánz és a bonobó viselkedése

Az emberi viselkedéskomplexum

Az emberi elme

JEGYZETEK

Gábor fiamnak, hagyaték

Én mondom: Még nem nagy az ember.
De képzeli, hát szertelen.

József Attila: Ars poetica

BEVEZETŐ

Az ember evolúcióját sokféle kutató vizsgálja, evolúcióbiológusok, paleoantropológusok, antropológusok, neurobiológusok, genetikusok, nyelvészek, környezetkutatók és a társadalmi szerkezetek változásának kutatói, hogy csak a legfontosabbakat említsem.

A humánetológus is érdekelt a kutatásokban, mert csak az evolúciós múlt segítségével lehet megérteni a jelen emberének viselkedését és társadalmainak alakulását. Bonyolult feladat egyszerűen érthető, tudományosan is alátámasztott képet adni az ember evolúciójáról, mert a kutatások eddigi szakaszaiban mindegyik tudomány magával foglalkozott, és kevés olyan elemzés született, ami a többi terület eredményeit is figyelembe vette. A paleoantropológusok munkáiból elég jól ismerjük az emberi agy méretének hirtelen változásait az előző kétmillió évben. Ugyanakkor csak laza következtetésekkel illeszthetők ezekhez az emberi viselkedés változásai ugyanezen idő során. Tudjuk, hogy mindössze hatmillió éve váltunk el a csimpánzoktól, akik nem együttműködő csoportokban élnek, nincs nyelvük, és laza szociális viszonyaik jól összevethetőek más ismert állatfajokéval. Valamikor millió évekkel ezelőtt megjelentek az emberi közösségek. Nem ismert, milyen gyorsan fejlődtek ki, miért kezdtek elvándorolni Afrikából, csak hogy mikor. Fogalmunk sincsen, hogy a beszélt nyelv milyen formákon keresztül, hogyan jelent meg. Csak azt látjuk a leletekből, hogy negyven-ötven ezer évvel ezelőtt kifejlődött a modern emberi kultúra, melynek számos lenyomata megtalálható különböző eszközök, temetési rítusok, barlangrajzok formájában.

Mikor kezdődött? És miért? Az emberi képzelet is különlegessé vált az utolsó félmillió évben, és megjelent mint közösségi kreativitás. Hogyan? Miért?

A technikák kifejlődése jobban követhető, mert a kőből készült eszközök kis része fennmaradt, a fából valók persze nem. Izgalmas kérdés, vajon mi vezérelte a technikát, miként vált közösségi technológiává, és milyen evolúciós folyamatok kényszerítették ki megjelenését? A 10-20 ezer évvel ezelőtti társadalmakból jól értékelhető nyomok maradtak fenn, tudjuk, hogy néhány ezer éve városok, államok, birodalmak, vallások keletkeztek és omlottak össze, ám nem egészen értjük, hogyan és miért.

Ez az írás kísérlet arra, hogy a meglévő, feltárt, elemzett adatokat összevetve egymással a humánetológia szempontjai szerinti átfogó elméletet építsünk fel, amely hozzávetőleges magyarázatot ad az említett kérdésekre. Úgy gondolom, hogy a közösségek egyszerűbb formában, nyelv nélkül még a Homo erectusnál megjelentek, genetikai ágyazottságúak. Kialakulásukat, működésüket az agyban található spiritualitási területek segítették, amelyek később a vallások megjelenésében működtek közre. A nyelv legfontosabb feladata a szociális környezet tagolása és a róla lehetséges kommunikáció volt. Ez eredményezte az állati típusú képzelet további evolúcióját és a közösségi kreativitás megjelenését, ami azután a beszélő közösségekhez, a közösségek ősi formáinak a felbomlásához, majd a mai társadalmak kialakulásához vezetett.

Kiindulásként az archaikus közösségek kialakulását mutatom be a Homo habilis és a Homo erectus evolúciója során. Röviden tárgyalom a kutyák modellszerepét az emberi közösségek vizsgálatában. Ezt követi a képzelet, a kreativitás, a hiedelmek megjelenésének tárgyalása, a vezetők és a vezetettek problémái, mindezek következményeképpen a közösségek szervezetekké alakulása a megnövekedett populációban. Ezután jön az egyszemélyes közösségeknek és a kulturális evolúció megszaladásainak bemutatása, valamint a társadalmi problémák számtalan lehetséges megoldásának általam elképzelhetőnek tartott változatai. Az írás végén függelékben röviden tárgyalom legközelebbi rokonunk, a csimpánz társas viselkedését és a mai emberi agy és viselkedés leglényegesebb vonásait. Ezekről a kérdésekről már több korábbi munkámban, így Az emberi természet – Humánetológia, Az emberi viselkedés, A globális elme, Hiedelmeink (Tóth Balázzsal közösen) című könyvekben is írtam, de az utóbbi évtizedekben a társtudományok gyorsan fejlődtek, sok új adathoz jutottak, érdemesnek találtam még egyszer összefoglalni az emberi viselkedés evolúciós szemléletét.

Ez az utolsó, tudományos igényű, de népszerű olvasmánynak szánt művem, tekintsék tehát valamiféle végső tisztázásnak.

KÖZÖSSÉGEK

Ha a Föld nevű glóbuszt vizsgáljuk, kiterjedt emberi társadalmat találunk rajta. A különböző kontinensek lakóit összekötik kereskedelmi hálózatok, szárazföldi, légi és vízi közlekedés, bankhálózatok, az egészségügy, a meteorológia, a tudomány és a művészetek, a sport összetett szervezetei, a média különböző változatai, az internet, politikai szervezetek, vallások és legfőképpen közel kétszáz állam. Itt tart az emberiség, ez már a globalizáció. Humánetológiai feladat, hogy ennek a roppant komplikált szerveződésnek ne pusztán a mai állapotát, hanem az eredetét, keletkezését, evolúcióját is kutassuk.

Archaikus közösségek

Kiemelt fogalmak: zsákmányrablás, táplálékmegosztás, párkapcsolat, dajkaság, kiegészítő együttműködés, szociális vonzódás, érzelmi intelligencia, szociális megértés, alárendelési készség, vezetés, apróismeret, közös cél, protonyelv, pro-spiritualitás, archaikus közösség, kultúra, hűség

Bizonyos, hogy a mai ember biológiai eredetű viselkedési tulajdonságai úgynevezett koevolúciós folyamatban jelentek meg, amelyben folyamatos kölcsönhatás alakul ki a csírázó kultúra és az éppen adott, de változékony biológiai alapok, a gének között. Más szavakkal: a legkezdetlegesebb kultúra megjelenése után a további genetikai változásokat a kialakult kulturális környezet szelekciós nyomása alakítja.

Amint megjelentek a kultúra kialakítására alkalmas tulajdonságok, akár kezdetleges formában is, amint létrehoztak valamiféle szociális struktúrát: szokást, tárgyat, rítust, hiedelmet, azonnal megváltozott az a környezet, amelyben a genetikai változás megmérettetett. A kultúrára való képesség hatékonyan változtatja az eredeti biológiai környezetet, ezzel a genetikai szelekció irányát alapvetően meghatározva. Azt is mondhatjuk, hogy az evolúció során az emberi tulajdonságok mindig úgy szelektálódtak, változtak, hogy egyre magasabb összetettségű kultúra kialakítására legyenek alkalmasak.[1] Sok évtizedig vitatkoztak a genetikusok azon, hogy az individuális szelekción kívül működhet-e szelekció a csoportok szintjén. Ma ezt a kérdést tudományosan eldöntöttnek tekinthetjük, az emberi evolúció során csoportszelekció bizonyosan közreműködött.[2] Ma már az ember természetes környezete mindig valamilyen emberi kultúra, működő társadalom. Az ember csak ilyen környezetben életképes. A társadalmak változatosaknak tűnnek, de az alapvető emberi viselkedésformák működése szerint mégis behatárolhatóak.

Ezek a viselkedésformák bizonyultak előnyösnek az ember számára sok százezer év alatt, és az emberi agy úgy alakult, hogy lehetővé tegye ezek megjelenését minden generációban, természetesen az evolúcióban megszokott kis változások halmozódásával.

Őseink agytérfogatának változása az elmúlt 3 millió évben[3]

Az ábrán a Homo-vonal agytérfogatának evolúciós növekedése látható, az első hirtelen duplázódás a Homo habilis nyomán a Homo erectus különféle formáit eredményezte közel félmillió év alatt, amely további több mint másfél millió évig kiegyensúlyozottan működött. A második másfélszeres növekedés eredménye lett ugyancsak durván félmillió év alatt a modern Homo sapiens. Lényeges, hogy a csimpánzoktól való elválás utáni első négymillió év nem jelez különösebb agyméret-növekedést. Az elválás során keletkezett Australopithecus-fajok két lábon kezdtek járni. Valószínűleg a közös ős is alkalmas volt erre.

Az agy evolúciójában két fix pontunk van: a csimpánz és a modern ember agykéregtérfogatának mérete. Természetesen nem pontok ezek, hanem néhány százezer éves periódusok, az evolúcióról azonban millióéves skálán érdemes gondolkodni. A csimpánz és az ember viselkedésbeli különbségeit e két pont körül kell elrendeznünk. Segítséget ad még a paleolit leletekben talált kőeszközök formavilága. A paleontológiai csont- és kő-, újabban DNS-leleteket kéne az emberi viselkedés ismert, összetett formáival egyeztetni.

A legkorábbi kőeszközök 3,3 millió évesek. A paleontológusok azt gondolják, hogy ezeket az emberszabású majmokat és a Homo-vonalat összekötő legősibb emberfajta készítette, amit Kenyanthropus platyopsnak neveztek el, mivel lapos az arckoponyája. A paleontológusok többsége úgy gondolja, hogy a Kenyanthropus platyops csupán egy változata az Australopithecus afarensisnek, amit már ismerünk. Akárhogyan is történt, egyszerű kőeszközöket korán használtak az őseink.

A későbbi hominidák elterjedése a késő pliocén vagy korai pleisztocén idején Eurázsiában lényegében sporadikus. A régészeti leletek között kevés földrajzi és időbeli folytonosság tapasztalható, és a kőeszközegyüttesek sem mutatnak technomorfológiai folytonosságot. Az i. e. 1,8-tól i. e. 0,7 millió évig terjedő időszak régészeti bizonyítékai legalább három hullámot mutatnak a korai migrációkból. Az első sorozat magában foglalja az olduvai ipar eszközeit i. e. 1,7-1,6 millió év környékén.

Az acheuli kultúra tárgyait kifejlesztők körülbelül 1,4 millió éve következtek. Franciaországi, Kelet-Afrikából származó Homo erectus vagy korai Homo sapiens készíthette őket. A Homo erectus kb. 1,8 millió éve Afrikából történt kivándorlása miatt nyomai Európában és Ázsiában is megtalálhatóak. A harmadik hullám i. e. 0,8 millió év körül jelent meg, és az acheuli kultúra különböző csoportjait képviseli, akik számos lapkás ásót gyártottak. A fából készült eszközök nem maradtak fenn ilyen hosszú idő után, de találtak ritka kivételeket, faépítmény részeit közel 500 ezer évvel ezelőttről,[4] és igen valószínű, hogy a faeszközök készítése része lehetett az erectinek kultúrájának. Kb. 150 ezer éve kezdett jelentősen bővülni a kőeszközök változatossága, ez már egyértelműen a Homo sapiens kultúrájának eredménye.

Ezeknek a hullámoknak a földrajzi elterjedése még ismeretlen. Az emberősök elterjedésének okai közé tartozik az elhúzódó környezeti változás, amikor is a klíma jelentősen lehűlt, és nagy, ritkás erdős, szavannás területek keletkeztek, a Szahara is átjárható szavannává vált. Az sem zárható ki, éppen a gyorsan váltakozó klimatikus viszonyok miatt, hogy az egykor kivándorolt csoportok egy része visszament Afrikába, keveredtek az ott maradtakkal, és azután talán megint elindultak Ázsia felé. Nincs elég genetikai adatunk, hogy a leszármazási viszonyokat egészen pontosan felismerjük. Az éghajlatváltozás, valamint a viszonylagos demográfiai nyomás tette lehetővé az új ökológiai résekbe illeszkedést. A régészeti és fosszilis leletek bizonyítják, hogy a Homo erectus sikeres fajnak bizonyult, és ez, mint más sikeres fajok esetében is, megnövelte a földrajzi elterjedését. Még akkor is, ha az első Homo erectus szétszóródásának indítéka ismeretlen vagy vitatott, az emberfélék eurázsiai élőhelyekhez való sikeres alkalmazkodását bizonyítja.

Humánetológiai megfontolások alapján, amelyeket a következőkben részletesen ismertetek, azt gondolom, hogy az első agynövekedés során alakultak ki az emberi közösségek, és jelentkeztek a közösséggel kapcsolatos viselkedésformák. A második növekedési periódusban jelenhetett meg a beszélt nyelv, felerősödött a képzelet, és ennek végével a modern Homo sapiensszel kialakult a fejlett, modern kultúra.

Elemzésemben végig az „ősi” emberről beszélek majd az Australopithecus aferensistől a Homo erectusig bezárólag. Tisztában vagyok azzal, hogy az emberhez vezető úton sok tíz különféle faj keletkezett és pusztult el. Ezek némelyikét pontosan meghatározták, másokat csak sejtünk egy-egy bizonytalanul besorolható csontlelet alapján. Az ezzel foglalkozók maguk között „gyűjtők”-nek nevezik azon kollégáikat, akik kevés fajnévvel operálnak, és „terítők”-nek azokat, akik minden csontlelethez elképzelnek egy új, még le nem írt fajt.

Megjegyzem, hogy bár a Homo habilist i. e. 2,3–1,6, a Homo erectust i. e. 1,6–0,25 millió évig, a Homo sapienst pedig i. e. 0,3 millió évvel ezelőttől máig gondolják nagyobb létszámban élni, és ezek bizonyosan különböző fajok, újabb leletek alapján pedig elképzelhető, hogy néhány tízezer évig egymás mellett is élhettek párhuzamosan. Genetikai módszerekkel elemezhető, hogy őseink melyik Homo erectus-populációból származnak, nyilvánvalóan nem az egész faj alakult át annak idején. Kimutatták, hogy valószínűleg klimatikus hatások miatt jelentős populációszűkület keletkezett Afrikában kb. 900 ezer évvel ezelőtt, a hőmérséklet lehűlt, szárazság volt, és egész Afrikában és Ázsiában alaposan megváltoztak az állat- és növényfajok. A Homo erectusok eltérő populációiban a kb. 90 ezres létszám visszaesett 1300-as egyedszámra. 100 ezer év telt el, amíg újra megnövekedett, és a faj elérte a 100 ezres létszámot. Genetikai megfontolások alapján a Homo neanderthalis, a Homo denisovian és a Homo sapiens, saját fajunk is ebből a kis, kb. 1300 fős afrikai populációból származik.[5] Valószínűleg különleges képességek voltak szükségesek ahhoz, hogy egy ilyen kis létszámú populáció regenerálódjon, ilyen események során jönnek létre látszólag ugrásszerű evolúciós változások.

A természettudományos kutatásokat megelőzően is voltak elképzelések az ember eredetéről. A Biblia szép meséje például. Vagy John Locke-é (1632–1704), aki úgy képzelte, hogy az emberi elme üres lappal születik, és a tapasztalat tölti majd fel, tehát az ember rossz tulajdonságai a társadalomtól származnak. Jean Jacques Rousseau (1712–1778) viszont az embert nemes vadállatként képzelte el, amely magányosan élt a vadonban, mígnem a társadalom elnyomó korlátai közé került. Hosszú ideig gondolkodtak a bölcsészek ezeken a lehetőségeken, amelyek nem is tűnnek nagyon különbözőnek. A természettudományos vizsgálatok azonban elvetették a valamikori magányosan élő ember hipotézisét akár üres lappal, akár nemes gondolatokkal telve, és azt állítják, hogy az ember ősei, az emberszabású majmok sok millió éve csoportokban éltek, és a modern ember kialakulása e csoportok evolúciójával írható le.

A pillanatnyilag legrégibb Homo-ős az Ardipithecus ramidus. A Tim White vezette amerikai paleoantropológus csoport Etiópiában találta meg 4,4 millió éves maradványait a kilencvenes években. Valószínű, hogy a csimpánzoktól eltérően a talpain járt, de megőrizte famászó képességét is.[6] Feltételezik, hogy gyümölcsökön, gyökereken, rovarokon, kisebb állatokon és dögökön élt. Tőle származtatják az emberhez is vezető Australopithecus-fajokat.

A viselkedésről szóló elképzelésekben csak az az út járható, ha feltételezzük, hogy a csimpánzok a közös ős legtöbb tulajdonságát változatlanul megőrizték. Ezt alátámasztja, hogy a csimpánzok agytérfogata az elmúlt 6 millió évben változatlan volt, és nem mellékesen az, hogy folyamatosan azonos ökológiai környezetben élnek.

A periódus elejéről szórványosan találtak kőeszközöket, amelyek egyszerűek, és ezeket valószínűleg kevés rendeltetésre alkalmazták, például a csontok összezúzására, a hús csontokról történő lefejtésére. Csimpánzok is használnak köveket pálmadiótörésre. Az eszközök alakítása, készítése ebben a korai periódusban sporadikusan kezdődik, és tulajdonképpen egy-egy feltalált eszköz sokszori lemásolása történhetett az első elkészítés utáni generációkban.

A csimpánztól való elválás és a Homo habilis megjelenése között eltelt 4 millió évben, ami az Australopithecusok kora volt, különösebb agyméretváltozás nélkül legalább tíz különböző fajt azonosítottak, amelyek egy-egy ökológiai fülkében éltek növényi táplálékon. A Homo-fajokhoz vezető ősök a talpon járásban tovább fejlődtek, jobban futhattak, és csak alkalmanként kerestek táplálékot vagy menedéket a fákon. Az Australopithecusok sokféleképpen magyarázott okok miatt nagyrészt szőrtelenek voltak. Nyelvhasználatra utaló adat nincsen. A korai tűzhasználat csupán a Homo habilist követő, megnövekedett agytérfogatú Homo erectus esetében mutatható ki. A csimpánzok nem félnek a tűztől, de nem is akarnak vele kezdeni valamit. Bizonyított, hogy már 780 ezer évvel ezelőtt sütöttek ételeket.[7] A sütött, főzött táplálék megjelenését az antropológusok fontosnak ítélik, mert a hőkezelés révén denaturált állati, növényi fehérjék emésztése jóval könnyebb, ami elősegíthette a növekedő agy fokozódó energiaigényének kielégítését.

Vita alakult ki arról, hogy nem a húsevés a döntő faktor az emberré válás folyamatában, hanem a gumók, hagymák, gyökerek sütése-főzése, ami könnyebben rághatóvá tette ezeket, és a hús mellett előmozdította az állkapcsok erősségének és a fogazat méretének csökkenését.[8] Viszont már a csimpánzok is elkezdték a húsevést, nem érdemes erről elfelejtkezni vegetárius ideák kapcsán.

Hirtelen agynövekedés

Az első növekedési periódust a Homo habilis faj megjelenéséhez kötjük. Maradványaikat a Leakey házaspár találta meg a huszadik század közepén a tanzániai Olduvai-szurdokban. A fajnál kialakuló tulajdonságok további finomodását és megszilárdulását találjuk a Homo erectusnál. A csontokkal foglalkozó kutatók többféle faj megjelenését írták le ebben az agynövekedési periódusban. A Homo-fajok csoportjai sokszor élhettek földrajzilag egymástól izolálva több százezer évig, és ezalatt megjelenhettek olyan csontozati változások, amelyek miatt egyes csoportok új fajként írhatóak le. Minden szakmának megvannak a maga határozott definíciói, a biológiában viszont a faj meghatározása meglehetősen képlékeny. Az izolált csoportok egy része kihalhatott, más részük újra egyesült, és közösen szaporodott, tehát a viselkedést illetően felesleges a csontleletek alapján fajként leírt csoportokkal egyenként foglalkozni. Az ember leszármazási sora az evolúció során bizonyosan nem írható le lineárisan. Az agynövekedés első félmillió éves periódusában élt csoportokat tehát egységesen Homo habilisnek tekintem, noha nyilvánvaló, hogy a megkétszereződött nagyságú agy több különböző csoporthoz köthető, és végül azok maradtak fenn hosszan, amelyek agya elérte a 800 ml-es térfogatot. Ezeket pedig Homo erectusnak tekintem, megint csak egybevonva a leírt elágazásokat.

Ha a lehetséges viselkedésformák megjelenését vesszük szemügyre, abból szabad kiindulnunk, hogy a hatmillió éve csimpánzokkal közös ős valószínűleg ugyanúgy élt, mint a mai csimpánzok, azaz erdei gyümölcsökkel, bogyókkal, csonthéjasok terméseivel táplálkozott. Ehhez jelentős méretű, általuk védett terület kell, és ennek megtartását segíti a csimpánzokra jellemző felfokozott agresszió. A gyümölcsök mellett a csimpánzok időnként elkapnak és megesznek kisebb állatokat, majmokat, vadmalacokat. Ebből nem tudnának megélni, nem elég gyorsak, hosszú távú futásra képtelenek, fogazatuk sem hasonlítható valódi ragadozóéhoz, és vadászati eszközeik sincsenek, továbbá csak az állatokra jellemző párhuzamos együttműködésre képesek. Minden valószínűség szerint a csimpánztól elváló őseink, akik a talpon járás tanúsága szerint a földön hosszabb ideig tartózkodtak, dögevéssel kezdték. A talajon elhullott állatok tetemeit vagy a valódi ragadozók által elejtett zsákmányt lehet találni, erre az erőforrásra sokan vadásznak, hiénák, sakálok, keselyűk, kisragadozók. Tekintélyes tehát a versengés, ezért valószínűtlen, hogy ebből passzívan megéltek volna. Sok madár- és emlősfajnál írtak le zsákmányrablást, amit a zoológusok kleptoparazitizmusnak neveznek.[9] Emlősök között, sakáloknál, hiénáknál, oroszlánoknál, farkasoknál, medvéknél is gyakori. Megfigyelték, hogy előfordulása egy-egy fajnál akkor növekszik, ha fogy a vadászható zsákmány.[10] A zsákmányorzással kapcsolatos viselkedésformák máig felismerhetők az emberiség életében. A zsákmányorzó abban különbözik a valódi ragadozóktól, hogy nem ő öli meg a zsákmányt, nincsenek kifejlődve a zsákmány életének kioltásához szükséges késztetései. Megszerzi az élettelen zsákmányt a valódi ragadozóktól, és a húsát megosztja társaival. Az ember ma is, a kevés vadászt leszámítva, elzártan, rituálisan öli meg a háziállatait, és a hús elosztása a megszerzés utáni legfontosabb művelet. Élő állat megölése a legtöbb ember számára taszító.

Az Australopithecus-fajok számára akkor kerülhetett ez a táplálkozási forma előtérbe, amikor a gyümölcsforrások csökkentek, ami valószínű gyakran hirtelen hűvösre forduló, majd újra felmelegedő éghajlatnál. A hús minden formája gazdagabb táplálkozást jelent a gyümölcsöknél, bogyóknál. A Homo erectus majd kétmillió évig él változatos ökológiai környezetekben, és megfelelő ragadozó tulajdonságok, valamint vadászati eszközök nélkül alakította ki zsákmányrabló viselkedését, amelynek alapfeltétele a közösségi viselkedés fejlettebb formáinak kialakulása volt.

Egy csimpánzszerű lény zsákmányrablást aligha végezhetne egyedül, viszont ha a talpon járó emberősök elegendő számban, esetleg botokkal felfegyverkezve rohantak a ragadozók által elejtett, megszerzendő zsákmányért, akkor több-kevesebb sikerre számíthattak. (A későbbi Homo sapiens felegyenesedésével kapcsolatos genetikai vizsgálatokat lásd E. Kun és munkatársai vizsgálataiban.[11]) Feltételezhető, hogy a húsevés csak az egyedek közötti agresszió csökkenésével és a szociális vonzódás növekedésével kaphatott szerepet a gyümölcsfogyasztás mellett, fokozatosan, több százezer év alatt.

Majmoknál a csoportokat összetartó legfontosabb érzelmi viselkedés a kölcsönös kurkászás, amelynek során rovarokat, parazitákat, elhalt varokat távolítanak el társaik bőréről. Ez fontos, a csoportot összetartó viselkedésforma. A csoport valamennyi tagja részesül kurkászásban, a rangsorban feljebb állók többször, de az agymérettől függ, hogy hány egyedi kapcsolat alakulhat ki ezek során, ami meg is szabja a csoport méretének felső határát.[12] A csimpánzoknál egy nagyobb, akár 150-es létszámú csapaton belül alakulnak ki a kurkászó kisebb csoportok 15–30-as létszámban, de ezek összetétele nem állandó.

A Homo-vonalak növekedő agymérete lehetővé tette az intenzívebb szociális vonzódást a csoporttagok között, majd később a nyelv megjelenésével a csoportméret növekedését is.

A dög vagy ragadozó ejtette zsákmány mellől el lehet zavarni az azt megszerzőket, ha elég méretes létszámú és összetartó a csapat. Kődobálásra a csimpánzok is képesek, a botok használata sem idegen tőlük. Megjegyzem, hogy tekintélyes irodalma van a beszédképesség evolúciós fejlődésének, és bizonyos, hogy a modern beszéd képessége a késői erectineknél és a korai sapienseknél jelent meg, de érdekes az is, hogy már a Homo erectus-fajokban átalakultak a hangképző szervek.[13] Véleményem szerint elsősorban az erősebb hang adása, az ordítás segíthette őket a zsákmányát védő ragadozó elzavarásában.

Az a valószínű tehát, hogy fokozatosan, egyre nagyobb arányban juthattak állati fehérjéhez a kövekkel, botokkal felfegyverkező és egymás közelségét eltűrő, sőt egyre jobban igénylő őseink. Az is lényeges momentum, hogy ha valaki lemaradt, elkószált a csoporttól, ragadozók támadásának volt kitéve, ez erős szelekciós tényező. Tehát a jobban táplált egyedeknek több utóda születik, és a populációban egyre inkább elterjednek a genetikailag kódolt kedvező tulajdonságok. Serkenthette a folyamatot a trópusi gyümölcsfák egyre növekvő hiánya az éghajlatváltozások miatt. A csimpánzoknál ismert laza kiscsoportok, amelyek csak alkalmilag táplálkoztak közösen, a hozzánk vezető fajokban lassan, évszázezrek folyamán átalakultak célzatosan együtt maradó, megszervezhető, húst szerző, zsákmányrabló, vándorló csoportokká. A hús tömény táplálék, és amint egyre többször jutnak hozzá őseink, fejlődésük, növekedésük, erőnlétük fokozatosan jobban alkalmazkodik az új életformához, és sikeresebben szerzik meg a ragadozók zsákmányait. A hús mellett minden más könnyen megszerezhető eledelt továbbra is fogyasztottak. Az eleven prédát üldöző közös vadászat sokkal komplikáltabb, alkalmas eszközöket, kiegészítő együttműködést kíván, így később válhatott táplálékszerzési főforrássá.

A közösen prédát szerző ragadozóknál egymás eltűrése, majd a kifejezett vonzódás megjelenése adott jellegzetesség, ami lassan közös őseinkben is kialakult. A másik elem a táplálékmegosztás szükségessége. Közös vadászat akkor lehetséges, ha a megszerzett zsákmányból mindenki részesedik, különben elvész a motiváció. Ismert, hogy a csimpánzoknál kimutatható az elosztás legelemibb formája, a „potyatűrés”, de ez nem elegendő ahhoz, hogy a hússzerzés mindennapos és célszerű legyen, és az élelemszükséglet nagyobb részét fedezze. Az első agynövekedési periódusban kellett a táplálékmegosztás különböző formáinak is kifejlődni. Antropológusok is gondoltak arra, hogy a Homo habilis zsákmányrablással szerezte tápláléka egy részét,[14] de nem tulajdonítottak ennek fontosabb szerepet.

Részben a táplálékmegosztáshoz kötődik, de egyébként is jelentős az új húsevő életforma kialakulása során a nőstények viselkedésének változása. A csimpánznőstények ritkán vadásznak, egyedül, kölykökkel vagy kis csoportokban keresnek táplálékot, a csoportjukhoz néha hímek is csatlakoznak. Ha őseinknél a hímek viselkedése a táplálékszerzést illetően megváltozik, és főként a hússzerzésre irányul, ebből nem maradhatnak ki a nőstények sem kölykeikkel, akiket 5-6 évig gondoznak. Azonban a szülés, kölyökgondozás szükségessége a nőstények számára nem teszi lehetővé a hússzerzésben történő gyakori közreműködést. Viszont ha nem részesedhetnének a hímek által megszerzett zsákmányból, olyan hátrányba kerülnének, ami a csoport életében fenntarthatatlan. Húsevésre áttérni csak úgy lehetséges, ha a kialakuló táplálékmegosztásba a nőstényeket és a nagyobb kölyköket is bevonják.[15]

Ezt a változást a szexuális viselkedés változása egészítette ki. A csimpánznőstények 5-6 évente kerülnek megtermékenyíthető állapotba, és ezt a fenekük megduzzadása és csupasz bőrének erős pirosodása jelzi is. A hímek természetesen 2-3 hétig körülöttük legyeskednek. Legyeskedés közben elszaladni némi gyümölcsért nem probléma, közösen dögöt gyűjteni vagy azt elorozni más ragadozóktól folyamatos együttlétet kíván a többi hímmel. Mindezért tűnhetett el a megtermékenyíthetőség nyílt jele a nőstényeknél, és alakult ki az állandó húsevőknél később a párkapcsolat, ami a zsákmányszerzésen lévő hímnek biztosíthatja a megtermékenyítés lehetőségét akkor is, ha hosszabb időre távol kell lennie a nőstényektől.

A csimpánzoktól különvált bonobóknál megjelent a stresszoldó játékos szex, ami az egyre szorosabban együtt tartózkodó őseinknek amiatt szükséges, hogy a megtermékenyítésért folytatott vetélkedés ne zilálja szét a táplálékért szorgoskodó csapatot. A bonobóknál nincs párkapcsolat. Őseinknél szerepe lett abban, hogy a munkamegosztás, a nőstények és a hímek hosszabb-rövidebb időre történő gyakori szétválása lehetővé váljon. Valószínűleg a párkapcsolatra vezethető vissza a minden kultúrában megtalálható idegenkedés a mezítelen emberi testtől. Sok kultúrában elég a nemi szervek eltakarása, esetleg csak a férfiak péniszének makkját tekintik szemérmetlennek, máshol a női kebleket, sőt mindkét nemnél nagyobb testtájékot is, ezek pontos eredete és értelme ismeretlen. Az ilyesfajta tabuk valószínűleg segítették a munkamegosztást és a feladatra történő koncentrálást, elkülönítve a szexualitást a csoport életének egészétől.

Az utódgondozás során az őseinknél kialakult a bábák és dajkák szerepe. A majmok gyorsan, egyedül szülnek, és csak ritkán figyeltek meg egy-egy fajnál bábát, aki nősténytársának segített a szülésben. Az embernél ez általános, mert a szülés elsősorban a babák megnövekedett agy-fej mérete miatt hosszantartó és fájdalmas, valamint a kialakult zárt csoportnak is fontos, hogy újabb taggal gyarapodjon, nem csak az anyának, mint a csimpánzoknál.[16] Ezekhez a változásokhoz kapcsolódik természetes módon a dajkaság jelensége. Őseink anyái nemcsak a saját, hanem társaik kölykeit is segítették. Ennek fontosságát bizonyítja, hogy az embergyermek kötődése néhány nap alatt átruházható, apára, nagymamára, másik nőre, bárkire, aki hajlandó a babát gondozni, megint csak ellentétben a csimpánzzal. Mellesleg a kutya az a másik faj, ahol a kötődés ilyen könnyen átruházható.

Az is fontos változás, hogy a Homo-k megszületett babája éretlen, még sokáig szorul az anya gondozására, és ebben a közösség segíti, ez pedig a közösség és a gyerekek kapcsolatát is létrehozza, ami például a nyelv és egyéb készségek elsajátításában majd fontos szerepet játszik. Az is jelentős, hogy az anyák segítése miatt őseink sokkal szaporábbak lettek, mint a csimpánz.

Az embert sajátos emóciói is megkülönböztetik ma is élő rokonaitól. A büszkeség, bűntudat, zavarba jövés, szégyen, irigység ilyen érzelmek.[17] A csoportélet viselkedésformái valószínűleg nem igényelték a nyelv kifejlődését, a korai evolúció során tűntek fel, és kialakulásukban alapvető szerepet játszott a szociális vonzódás fokozódó erősödése, ami az előbbiekben tárgyalt érzelmek megjelenéséhez is szükséges volt.

Összefoglalva az eddigieket, félmillió éves periódus alatt a Homo habilis őseink tömör, együttműködő, egymásra utalt, belsőleg nézve szelíd, érzelmileg is kötődő csoportokat alkottak. Ezeket, amelyek alkalmasak voltak a hústáplálék megszerzésére és elosztására, mondhatjuk közösségnek is. Megjegyzendő, hogy gyakran használjuk a „közösség” elnevezést különböző csoportformációkra, amelyek valójában nem felelnek meg valamiféle tudományos definíciónak. Az első pontos megfogalmazást Durkheimnél találjuk, aki a törzsi vallások tanulmányozása során három feltételhez kötötte a közösség fogalmát: közös akció végzése, közös moralitás kialakulása és a saját érdek háttérbe szorítása.[18] Ezt a fogalmat bővítettem általános használatra humánetológiai elemekkel[19] a következőképpen: közösség az az embercsoport, amely közös akciókat végez, közös hiedelmei vannak, tagjai közösen alakítják ki csoportjuk szociális szerkezetét, és hajlandóak a személyes érdekeiket a csoportérdek mögé szorítani, ez a hűség tulajdonsága. Ezzel a meghatározással az ősök és a mai ember közösségei is pontosan meghatározhatóak. A továbbiakban a nyelvet még nem használó, de a fenti feltételeknek megfelelő ősi közösségeket archaikus közösségeknek fogom nevezni.

Táplálkozásuk változása miatt őseink egyre gyakrabban vándoroltak új lelőhelyekre. A csimpánzok megmaradtak gyümölcsfáik védelmezésénél. Feltételezzük, hogy az evolúciós hajtóerőt a csimpánzéletmód számára kedvező területek beszűkülése, a gyakori éghajlatváltozás és a húsevés nagy adaptív értéke szolgáltatta, valamint kialakultak a csoportszelekcióhoz szükséges ökológiai feltételek.[20]

Zsákmányrabló majmok közössége

Az archaikus közösség teljes kifejlődése, megszilárdulása a majd kétmillió évig fennmaradt Homo erectusban következett be. Ilyen zárt csoport csak akkor jöhet létre, ha tagjai bizonyos belső szabályoknak is képesek engedelmeskedni. A csoportnak esetenként jól felfogható célja valamilyen zsákmány megszerzése, ezt mindenki megérti, és tanult rítusok segítségével végrehajtják. Tehát a résztvevőkben a környezetre vonatkozó tapasztalatok mellett megjelent egyfajta egymásra vonatkozó szociális ismeret is, nevezzük ezeket együtt apróismeretnek. Fontos fogalom az apróismeret. Gondoljanak arra, hogy egy otthonukban járatlan embert megbíznak azzal, hogy ott készítsen el valamilyen főzött ételt. Beengedik az előszoba ajtaján, attól kezdve csak magára van utalva. Meg kell találnia a konyhát, a kamrát, a jégszekrényt, a fűszeres szekrényt, ha van, és össze kell szedje a főzéshez a hozzávalókat. Miután semminek a helyét nem ismeri, jó időbe telik, amíg a szükséges holmikat összegyűjti. Edények is szükségesek, melyik van kéznél, melyik egy távoli szekrényben, melyik a kamrában, hol vannak a szükséges eszközök, kések, kanalak, vágódeszka? Érzékelhető, hogy ha előismeretek, azaz apróismeretek nélkül kell dolgát végeznie, nehéz feladata lesz. Megkönnyíthetjük, ha ellátjuk az apróismeretekkel: megmondjuk, mit hol talál. Az archaikus csoportban a közös életmód konfliktusok nélküli működtetéséhez is számtalan apróismeret szükséges a társakról, a környezetről. Mindennapi életünkben ma is számtalan apróismeret segít. A közös cél jelentősége pedig talán nem kíván részletes magyarázatot.

Ugyanilyen fontos a közös cél kialakulása, annak elfogadása a közösség összes résztvevőjétől. Ezek alkalmazása, használata a szociális megértés, az elme azon képessége, hogy elképzelje, társa az adott környezetben mire gondolhat, ha egyetért, segítsen neki, és közösen sokkal eredményesebbek legyenek. Ember-kutya kapcsolatban is vizsgáltuk.[21]

Nagy irodalma van a gestalt- (alak-) pszichológiának, amelynek felismerése, hogy az ember vizuálisan vagy hangok alapján pillanatszerűen képes felismerni komplex információhalmazokat. Amelyeket azután részekre bont, a részeket használhatja, vagy kiemelhet belőlük valamilyen egészet, amelynek számára funkcionális jelentése van, és ezt akár kommunikációjában is alkalmazza.[22] Valószínű, hogy a gestaltfelismerés már korán megjelent, és segítette őseinket a társak tevékenységének szociális értelmezésében, különösen a nyelv megjelenése előtt.

A közös cél elfogadásához az alárendelési készség is szükséges, az a viselkedés, hogy valaki hajlandó a csoportot és a vezetőt követni. A csoport közös viselkedésének egyik legfontosabb eleme, hogy ha a vezető kijelölte a célt, azt mindenki elfogadja, és együttműködjenek az elérésében. Ez az embertulajdonság genetikai ágyazottságú, nemcsak a Homo erectus, hanem a sapiens együttműködésének is az alapja.

Lényeges még, hogy a közös cél elfogadása mellett az egyén csoporttársaitól különbözőségre törekvését, ami ugyancsak genetikai ágyazottságú, a többiekkel egyeztesse. Minden csoportban zajlik személyes verseny a státuszért, nemi partnerekért, erőforrásokért, ezekben mindenki előnyt, különbözőséget kíván szerezni, lehetőleg konfliktusok nélkül. A státuszért folytatott vetélkedésekben alakul ki a vezetők funkciója is.

Mai elképzelések szerint a tudatos gondolkodásban szerepet játszanak a belső érzések, a test állapotáról szóló jelzések is, bizonyos tehát, hogy valamiféle kezdetleges közösségi tudatállapot kialakulhatott ezekben az összetömörödő Homo-csoportokban.[23] A társaktól jövő jelzések, érintések, érzetek (látvány, szag, hang) beépül az egyedi tudatállapotokba. A szociális megértés sok más állatnál, például emberszabású majmoknál, delfineknél, farkasoknál is kimutatható természetes velejárója a közös táplálékszerzésnek. Ha ezt az állapotot vizsgáljuk, őseink viselkedésükben ekkor még alig különböztek más, csoportosan élő ragadozótól. A kis különbség az, hogy ők nem voltak valódi ragadozók, testük, fogazatuk préda elkapására alkalmatlan, ezt a hátrányt az elméjükkel, fokozottabb együttműködéssel, a szociális megértéssel, egyszerű eszközökkel, botokkal, kövekkel és később a tűz használatával sikeresen helyettesítették. Ilyen összetartó csoportban jókora a szerepe a másolásos tanulásnak. A csimpánzok csak domináns egyedeket másolnak, azt is ritkán. Embernél jelentős a nem tudatos másolás, mozdulatokat, hanghordozást, viselkedési mintákat tudatos elhatározás nélkül is másolunk fontosnak tartott társainkról.

Mire képes az ősi agy?

A gyors agynövekedés hogyan változtatta meg őseink elméjét? Nincs tiszta, egyértelmű kép, de ha a nyelvi kultúrától kicsit visszalépünk, és azt vizsgáljuk, hogyan változott a viselkedés, találhatunk biztos kapaszkodókat.

A közös viselkedéshez szükséges kommunikációt nyelv híján az apróismeret részei, a szociális megértés, a közös cél és minden valószínűség szerint néhány egyezményes, tehát tanult jel, valamint a rítusok kialakulása szolgáltatta. Az együttműködéshez fel kell tételeznünk, hogy őseink már képesek voltak az elmeteória kialakítására, azaz annak elképzelésére, hogy valamelyik társuk éppen mire gondol, vagy mit fog tenni a következő percekben. D. C. Dennett intencionális képesség elmélete,[24] amely azt vizsgálja, hogy az állat miként képes társainak elképzeléseket, intenciókat tulajdonítani, alapvetően megváltoztatta az elméről történő gondolkodást. Ennek a képességnek a megléte feltétele annak, hogy gondolatokat, vágyakat és szándékokat tulajdonítsunk másoknak, hogy megjósoljuk vagy megmagyarázzuk tetteiket, és megállapítsuk szándékaikat. Az eredeti meghatározás szerint lehetővé teszi annak a megértését, hogy a mentális állapotoknak okai lehetnek – ezért használhatók magyarázatként vagy előjelként – mások viselkedésével kapcsolatban. Dennett különböző intencionális szinteket tételez fel attól függően, hogy a kérdéses elme hány másik elme gondolatait képes elképzelni. Mai embereknél az átlag 3-4, és csupán az emberek húsz százaléka képes 5-6 másik elmével egyszerre foglalkozni. A Homo erectus képességeit csak durván lehet megbecsülni, de valószínűleg elérte a kettes szintet, tehát két másik elmével volt képes egyszerre gondolati kapcsolatba lépni.

Az emberszabású majmoknál is kimutatható az elmeteória, de csak alacsonyabb, 1-es szinten. Csimpánzoknál, kutyáknál is megfigyelhető, hogy képesek elgondolni azt, hogy valamelyik társuk mire gondolhat, vagyis intencióik, elképzeléseik keletkeznek arról, hogy mit fog a következőkben csinálni, és ennek fontos szerepe van a szociális életükben. Ez a fogalom valamennyire átfedésben van a szociális megértéssel, ami talán funkcionálisabb elnevezés. Nagyon részletesen tárgyalja az elmeteória kialakulásának szerepét a vallások kialakulásában Robin Dunbar.[25] Humánetológiai elemzéseken, kísérleteken alapuló következtetései jól illeszkednek az előbbiekben elmondottakhoz. Szerinte a modern emberben az elmeteória magas szintre jutott. Gyerekek 3 éves korukig elképzelik, hogy társuk is gondolkodik, de azt hiszik, hogy ugyanarra gondolnak, mint ők, és 4-5 éves kor körül jönnek rá, hogy a másik elképzelése jelentősen különbözhet az övéktől. A felnőtt ember képes elgondolni, hogy társa elképzel valamit, ami szintén gondolkodik. Gondolkodhat arról, hogy a társa elméjében elképzelt valami miről gondolkodhat, és azt is elképzelheti, hogy a társa által elképzelt valami arra is képes, hogy sorsukba beavatkozzon, ha az elképzelt valami nagy hatalmú létező. Ez a vallási hiedelmek alapja. A modern társadalom működésképtelen lenne a társak elképzeléseinek folyamatos elképzelése nélkül, hiszen munkánk, mindennapi életünk éppen az ilyen elképzelések viselkedésmódosító hatásain alapszik.

Csoportos ragadozóknál, például afrikai vadkutyáknál (Lycaon pictus), a prérifarkas közeli rokonánál látható, hogy a csapat mennyire egységesen lép fel zsákmányszerzés során, az apró érintések, vakkantások segítségével hogyan alakítják ki a csapat támadóalakzatát, és alkalmazkodnak az éppen adódó környezeti problémákhoz. A csapatot az alfa hím-nőstény pár vezeti, a legtöbb tagja hím. Működnek az apróismeretek. A csapat minden egyede pontosan érti a közös feladatot, és keresi saját helyét a megoldásban, van közös cél. A vadkutyák igen sikeresek, a zsákmányból a szükségesnek többszörösét falják fel, és hazatérve megosztják a táplálékot a csapat többi tagjával, a szoptató vagy vemhes nőstényekkel, kölykökkel, sebesültekkel. Szinte belső agresszió nélkül élnek. A nőstények gyakran szoptatják egymás kölykeit. Amikor a vadászatról hazaérnek, kölcsönös a kéregetés, és akinek teltebb a gyomra, egy adagot felöklendezik, és a másiknak adja, és fél óra alatt az egész csapatnak nagyjából azonos értékű lesz a gyomorteltsége. Ha sokat hoztak a vadászok, mindenki jóllakik, ha keveset, mindenki éhes marad.[26] Az együttműködés alapvető viselkedéselemei a táplálékmegosztás, az agresszió hiánya, a vezetők elfogadása és a szociális megértés magas foka.

Ehhez hasonlóan képzeljük el az ősi csoportok zsákmányszerzését. Húsz-harminc felnőtt ős botokkal felfegyverkezve elindul zsákmányrablásra. Újabb, vadászó-gyűjtögető közösségekben végzett vizsgálatok szerint a vadászat nem kizárólagosan férfi feladat, ha nők kívánnak vadászni, megtehetik ezekben a csoportokban.[27] Feltételezhetjük tehát, hogy az archaikus közösségekben is néha vegyesen mentek zsákmányt szerezni nők és férfiak, a gyermekgondozási feladatok és a nagyobb szaporaság miatt a nők nyilván sokkal ritkábban. Ügyelni kell, hogy mindenki egyszerre jöjjön, óvatosan haladjon, érdemes néhány tagot előreküldeni, hogy kikémlelje a lehetőségeket. Ha alkalmas zsákmányszerzés adódik, fel kell mérni az eshetőséget, úgy szervezni a csapat mozgását, hogy gyorsan, hatásosan zavarja el a zsákmányát védő ragadozót. A megszerzett húst meg is kell tartani, elszállítani esetleg alkalmasabb, védhetőbb helyre. Hívni kell az akciótól távolmaradt asszonyokat, gyerekeket. Gondoskodni kell a megfelelő elosztásról, hogy mindig mindenkinek jusson valami. Felismerhető a vadkutyák és az ősemberek csoportviselkedésének nagy fokú funkcionális hasonlósága. Az emberek is megosztották a zsákmányt, és feldarabolására – mivel hiányoztak az éles tépőfogak – egyszerű kőeszközöket használtak.

Ebből a vázlatos leírásból is kiderül, hogy nyelv nélkül a szervezés megoldása roppant bonyolult feladat, és feltételezi a szociális megértés magas szintjét. Az állatok csak párhuzamos kooperációra képesek: a közös akció során eltűrik egymást, de mindegyik résztvevő ugyanazt akarja tenni. A szoros csoportban élő állatoknál (például lovak) megfigyelhető, hogy az egyedek a csoport egészének mozgásához igazítják a sajátjukat, mert lemaradni a csoporttól életveszélyes. Az embernél minden bizonnyal egészen korán, már az erectusoknál megjelent a kiegészítő együttműködés, amely közös célról, de megosztott feladatokról szól. Ennek feltétele az értelmes vezetés, az alárendelési készség, a szabálykövetés és az apróismeretek; nincs vita, mindenki érti, mi miért történik, és végzi a maga feladatát. A következőkben részletezzük ezt az embertulajdonságot, amelyet egyszerűen szabálykövető viselkedésnek is nevezhetünk.

JEGYZETEK

KÖZÖSSÉGEK

[1] Nesse, R. M.: Runaway Social Selection for Displays of Partner Value and Altruism. Biological Theory, 2007, 2:143–155.

[2] Alexander, R. D. – Borgia, G.: Group Selection, Altruism, and the Levels of Organization of Life. Annual Review of Ecology and Systematics, 1978, 9:449–474.

[3] Johansson, S.: The Dawn of Language. MacLehose Press, London, 2022, 210. Módosítva: a Homo ergastert az erectusokhoz, a Homo heidelbergensist a sapienshez soroltuk. Az ábrát készítette: M. Nagy Szilvia.

[4] Barbam, A. és mtsai: Evidence for the Earliest Structural Use of Wood at Least 476,000 Years Ago. Nature, 2023, 622:107–111.

[5] Hu Wangjie és mtsai: Genomic Inference of a Severe Human Bottleneck During the Early to Middle Pleistocene Transition. Science, 2023, 381:979–984.

[6] Gibbons, A.: A New Kind of Ancestor: Ardipithecus Unveiled. Science, 2009, 326:36–40.

[7] Zohar, I. és mtsai: Evidence for the Cooking of Fish 780,000 Years Ago at Gesher Benot Ya’aqov, Israel. Nature Ecology & Evolution, 2022, 6:2016–2028.

[8] Pennisi, E.: Did Cooked Tubers Spur the Evolution of Big Brains? Science, 1999, 283:2004–2005.

[9] Cusack, J. J. és mtsai: Revealing Kleptoparasitic and Predatory Tendencies in an African Mammal Community Using Camera Traps: A Comparison of Spatiotemporal Approaches. Oikos, 2017, 26:812–822

[10] Broom, M. – Ruxton, G. D.: Evolutionarily Stable Stealing: Game Theory Applied to Kleptoparasitism. Behavioral Ecology, 2023, 9:397–403.

[11] Kun, E. és mtsai: The Genetic Architecture and Evolution of the Human Skeletal Form. Science, 2023, 381:283–284.

[12] Dunbar, R. I. M.: Neocortex Size as a Constraint on Group Size in Primates. Journal of Human Evolution, 1992, 22:469–493.

[13] Hillert, D.: How Did Language Evolve in the Lineage of Higher Primates? Lingua, 2021, https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0024384121001303?via%3Dihub (Utolsó letöltés: 2024. 02. 06.)

[14] Dunsworth, H. M.: Origin of the Genus Homo. Evolution: Education and Outreach, 2010, 3:353–366. https://doi.org/10.1007/s12052-010-0247-8. (Utolsó letöltés: 2022. 04. 06.)

[15] Schaposnik, L. P. és mtsai: Animal Synchrony and Agents’ Segregation. 2022, https://arxiv.org/abs/2212.07505 (Utolsó letöltés: 2024. 02. 06.)

[16] Hrdy, S. B.: Mothers and Others: The Evolutionary Origins of Mutual Understanding. Harvard University Press, Cambridge, 2009.

[17] Parker, S. T.: A Social Selection Model for the Evolution and Adaptive Significance of Self-Conscious Emotions. In: Ferrari, M. D. – Sternberg, R. J. (szerk.): Self-Awareness: Its Nature and Development. Guilford Press, New York, 1998, 108–134.

[18] Durkheim, E.: Elementary Forms of Religious Life. Collier, New York, 1961.

[19] Csányi V.: Az emberi természet – Humánetológia. Vince, Budapest, 1999.

[20] Wilson, D. S.: A Theory of Group Selection. Proceedings of the National Academy of Sciences, 1975, 72:143–146.

[21] Pongrácz P. – Miklósi Á. – Csányi V.: Owner’s Beliefs on the Ability of Their Pet Dogs to Understand Human Verbal Communication: A Case of Social Understanding. Cahiers de Psychologie Cognitive – Current Psychology of Cognition, 2001, 20:87–107.

[22] Trujillo, J. P. – Holler, J.: Interactionally Embedded Gestalt Principles of Multimodal Human Communication. Perspectives on Psychological Science, 2023, 18:1136–1159.

[23] Chung, D.: The Evolution of Theory of Mind in the Human Evolution. Journal of Behavioral and Brain Science, 2021, 11:10–26.

[24] Dennett, D. C.: Intentional Systems. The Journal of Philosophy, 1971, 68:87–105.

[25] Dunbar, R.: How religion evolved. Pelican Books, London, 2022.

[26] Creel, S. – Creel, N. M.: The African Wild Dog: Behavior, Ecology, and Conservation. Princeton University Press, Princeton, 2002.

[27] Anderson, A. és mtsai: The Myth of Man the Hunter: Women’s Contribution to the Hunt Across Ethnographic Contexts. PLOS ONE, 2023, https://journals.plos.org/plosone/article?id=10.1371/journal.pone.0287101. (Utolsó letöltés: 2024. 02. 06.)