Fordította

Farkas Veronika

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Annabel Monaghan Same Time Next Summer

Copyright © 2023 by Annabel Monaghan

All rights reserved.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Borító @Sandra Chiu

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 669 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Török Judit

Tördelés Hársfai László

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Korrektúra Mandl Orsolya

Stefanie-nak

1. RÉSZ
AKKOR ÉS MOST

MOST

1.

Ha egyszer beért az ember az alagútba, már nem lehet visszafordulni. Nincs kanyarodósáv, nincs leállósáv. Szó szerint be vagyunk zárva az East River alá. Gyerekkoromban ezt elképesztően izgalmasnak találtam. A következő megálló Long Island. Amikor megpillantottam a napfényt az alagút végén, úgy éreztem, mintha semmivé olvadna körülöttem a város. Kicsit lehúztam az ablakot, felbontottam egy dobozos gyümölcslevet, lerúgtam a cipőmet, és kinyújtóztattam a lábam a hátsó ülésen. Felnőttként viszont már csapdában érzem magam, amikor beérek a Midtown-alagútba.

Miközben a Long Island autópályára próbáltunk besorolni, teljesen megállt a forgalom.

– Szóval, ezért nem szoktunk Long Islandre jönni – jegyeztem meg, miközben a kormányra csaptam, mintha az tehetne az egészről. Bár nem tudom, mire is számítottam egy augusztusi péntek délutánon.

– Mindketten tudjuk, hogy nem ezért – felelte Jack, miközben a telefonját nyomkodta.

Nyaranta egyszer kibírok Long Islanden egy hétvégét, de egy hét már nem menne. Három nap a strandon éppen elég ahhoz, hogy az ember átmelegedjen, de még ne olvadjon zselévé. A húgom, Gracie, ilyenkor három napon át minden reggel berángat az óceánba, és én három napon át minden reggel úszom. Számolom a tempókat, miközben végigsiklom a vízen, és közben a YMCA medencéjének szűkös biztonsága után vágyakozom, amelyben pontosan nyomon tudom követni, mekkora távolságot tettem meg az alapján, hogy hányszor fordultam meg. A tengeri partszakasz nagyjából másfél kilométer hosszú a móló és a házunk előtti ligetes kis öböl között. Ez egyszerűen túl nagy játékteret jelent.

Tizennégy éve nem töltöttem el egyetlen teljes nyarat sem a tengerparton – azóta, hogy Wyatt és én szakítottunk, és én darabokra hullottam. Nem könnyű újra összerakni egy embert, de aki okosan áll neki, az képes összeállítani a darabkákat egy teljesen új, másfajta egésszé. A vakmerőség ilyenkor óvatossággá változik; a szívre szoros kötés kerül, duplán ellenőrzött ragtapasszal. Én apránként magam mögött hagytam a gyermekkoromat, és tudatos döntésekre és tervekre cseréltem a spontaneitásomat. Jack ezt begombolkozásnak hívja, én pedig nem értem, miért akarna bárki is nem nyakig begombolkozva élni. Már azelőtt pontosan tudom, hogy fognak kinézni a napjaim, hogy kinyitnám a szemem, és nagyon sok erőt tudok meríteni ebből a biztonságból. Ha túl sok időt töltenék a tengernél, veszélyes vizekre sodródnék. A régi énem még mindig ott van, és ki akar rángatni a páncélomból. Szerintem a sós levegő tehet róla.

Most először hoztam magammal ide Jacket, noha már négy éve együtt vagyunk. Travis szeret úgy fogalmazni, hogy meg akarom védeni őt a szüleimtől, ami nevetséges, mert Manhattanben rengeteget találkozunk velük. Az egyik énem meg akarta mutatni Jacknek a hortenziarobbanást az előkertben és a dűnék lágy, óceánnal párhuzamos hullámait. Meg akartam mutatni neki, hol fogott össze a homok, a só és a nap annak érdekében, hogy mesteri úszót és boldog kamaszt faragjanak belőlem. Csak abban nem voltam biztos, képes lesz-e elviselni a szüleim nyári verzióját.

Amikor felértünk a Sunrise autópályára, felgyorsult a forgalom, és Jack is lerakta a telefonját.

– Ez nagyon szép – jegyezte meg olyan hangon, mintha most nézett volna ki az ablakon először. – Találtam egy edzőtermet tíz percre a szüleid házától, és vettem egy hetibérletet.

– Kizárt, hogy egy egész hetet itt töltsünk.

Pontosan három bugyit csomagoltam be, nehogy ez szóba kerülhessen.

– Nos, anyukádnak egy hetet mondtál. Én mindenesetre kivettem az egész hetet, pusztán a biztonság kedvéért. Csütörtökre harminc fok lesz a városban.

Jack megfogta a kezem, és éreztem, ahogy elönt ettől a nyugalom. Ő pont az ellentéte az óceánnak. Inkább egy tóra emlékeztet, olyanra, aminek kristálytiszta a vize, és amit mindenfelől hegyek vesznek körül. Jack mellett nem fenyeget az a veszély, hogy bármi is elsodorna bárhova.

– Még az is előfordulhat, hogy nagyon jól fogjuk érezni magunkat.

Jack ekkor már újra a telefonját bámulta.

– Ó, találtam egy jót. HR-asszisztenst keresnek egy könyvelőirodába, a belvárosban.

– Nem fognak kirúgni – feleltem.

Valószínűnek tartottam, hogy ki fognak rúgni. Az én munkaköröm kifejezetten a kirúgásokról szól, és el sem tudtam képzelni, hogy végződhetne ez másképpen. Őszintén szólva, én magam is kirúgtam volna magam, de már nagyon elegem volt abból, hogy erről beszélgetünk, és abból is, ahogy a testem védekezően görcsbe rándult ettől a témától.

– Lehet, hogy megteszik, Sam – tette Jack a vállamra a kezét. – Eleanor hajlamos erre.

– Kimondtam, amit mondtam, és bocsánatot kértem. Innentől ez nem rajtam múlik.

– Soha ne térj le a vágányról, ha nincs B terved – jegyezte meg Jack.

– Legközelebb majd szem előtt fogom ezt tartani. Szóval, felkészültél arra, ami ránk vár? A megvadult hippikre? – Olyannak tűnt a mosolyom, mint egy kérdőjel. – Ott nem lesz wifi és légkondi, de ha arra vágysz, hogy csőkefékből készült Dávid-szobrok vegyenek körül, akkor remekül fogod érezni magad.

Jack felnevetett, talán azért, mert úgy gondolta, hogy túlzok.

– Már évek óta látni akarom ezt a helyet. Totálisan készen állok rá.

Jack a szüleim városi változatát ismeri, a szeptember és május közöttit, amikor ugyanabban a két hálószobás, fix bérleti díjú Lower East Side-i lakásban élnek, amelyben Travis és én felnőttünk, és ahol most Gracie nevelkedik. Mivel a szüleim már harminckét éve ott laknak, gyakorlatilag semmit nem fizetnek érte. Apám művészettörténetet tanít az NYU-n, anyám pedig modern költészetet a New Schoolban. Olyanok, mint a mókusok, csak fordítva; szeptembertől májusig güriznek és spórolnak, hogy a nyarat a tengerparton tölthessék azzal, amivel csak akarják. Jack kedveli a szüleim iskolaévi verzióját. Úgy gondolja, hogy olyanok, mintha egy Woody Allen-film szereplői lennének, ízig-vérig New York-i polgárok.

Októberben össze fogunk házasodni. Jack szülei leraktak egy kis foglalót egy október 28-i esküvőre a connecticuti golfklubjukban, de még nem köteleztük el magunkat teljesen emellett. A helyszín gyönyörű, és könnyű lenne ott összeházasodni – szó szerint három esküvői csomagot is kínálnak, A, B és C lehetőségeket. Számomra ezek elég egyformáknak tűntek, de Jacknek a B tetszik. Én a Central Park csónakháza előtti gyepen akartam házasodni, a bükkfák alatt, de azt a helyszínt a jelek szerint évekre előre le szokták kötni, amit azért döbbenetesnek találok – ez kicsit olyan, mintha a menyasszonyok már azelőtt megszerveznék az esküvőjüket, hogy megismerkednének a párjukkal. Nem tudom, hogy én miért nem gondoltam erre.

Már majdnem beadtuk a derekunkat, és rábólintottunk Jack B esküvőjére, amikor anyám a sarkára állt. Ő imádja Jacket, és biztosra veszem, hogy nagyon megkönnyebbült attól, hogy végre boldognak lát, de ahogy egyre közelebb kerülünk az esküvőhöz, mintha egyre inkább kirekesztve érezte volna magát a tervezésből. Úgy tűnt neki, mintha a mi családunk szelleme nem lenne képviselve benne. Amikor felhívott, hogy ezt elmondja, még álltam a sarat.

– Kérlek, gyere el, és nézd meg az Old Sloop fogadót. Vedd fel ismét a kapcsolatot ezzel a hellyel és önmagaddal. Mutasd meg Jacknek, kik vagyunk.

Erre még nemet mondtam.

De amikor Gracie is megkért, hogy menjek oda, beadtam a derekamat. Szerintem még soha nem mondtam nemet semmire Gracie-nek, azokat a dolgokat kivéve, amik kifejezetten veszélybe sodorták volna a biztonságát.

– Kérlek, gyere el, Sammy! – esdekelt nekem. – Csak azért, hogy anya megnyugodjon. Jack imádni fogja. Ez tökéletes lesz.

Ami Jacket illeti, tökéletesnek tűnik a kapcsolatunk. Úgy ismerkedtünk meg, hogy ugyanabba a taxiba szálltunk be két oldalról, majd együtt utaztunk tovább, mivel én a bőrgyógyászati rendelőjétől két sarokra beszéltem meg találkozót egy kliensemmel (tökéletes). Ez közvetlenül azután történt, hogy levágták és beszárították a hajam, úgyhogy a lehető legjobban néztem ki önmagamhoz képest (tökéletes). Egy évvel később beköltöztünk egy lakásba, ami közvetlenül a kedvenc szusizónk felett van (tökéletes). Egy egykarátos gyémántgyűrűvel kérte meg a kezem, ami még a nagymamájáé volt, akinek történetesen szintén hatos volt a gyűrűmérete (tökéletes).

Amikor végre lesoroltunk az autópályáról, Jack leengedte az ablakot, és látványosan beleszimatolt a sós levegőbe. Egy olyan átmeneti elmezavarnak tűnő pillanatában vette meg ezt a kabrió BMW-t, amit azóta sem tudtam hova tenni, és még egyszer sem engedte le a tetejét napsütésben. Ahányszor beszálltam ebbe a kocsiba, felmerült bennem annak lehetősége, hogy talán az alteregója vette meg, Clark Kentjének a Superman-változata, aki örül, ha napfényt érez az arcán, és akit nem zavar, ha összekócolódik a haja. A gondolat, hogy Jack bármelyik pillanatban eldobhatja az agyát, egyszerre töltött el izgalommal és rettegéssel.

Balra fordultam, a West Main Streetre, majd végighajtottam az episzkopális templom, a csemegebolt, Chippy falatozója és a könyvtár előtt. Utoljára előző nyáron jártam Oak Shore-ban, akkor, amikor Jack golftúrára ment a fivéreivel. Kicsit attól tartottam, hogy a városka észre fogja venni a zavart az erőben. Hé, Sam, ki ez az új fickó? Jó fogás!

Végül jobbra kanyarodtam, a tengerpart és a Saltaire sétány felé. Elhajtottunk Wyatték háza előtt, ami egy impozáns téglaépület fekete zsalugáterekkel és ugyanolyan színű, erősen fényes bejárati ajtóval. A nappaliban égett a lámpa. A tizenhatodik nyaram óta nem jártam Pope-ék házában, de ha bekötött szemmel kellett volna besétálnom, akkor is tudtam volna szerezni magamnak egy pohár vizet. Az utóbbi időben már idegenek bérelték az épületet.

Wyatték háza és a miénk között magas sövény húzódik. Lelassítottam, hogy végignézzek rajta. A sövény a telkek választóvonalán húzódik, úgyhogy mindkét családnak be kell szállnia a gondozásába. Wyatt apja, Frank mindig fel akart bérelni valakit erre a feladatra, majd elfelezni a költségeket, de apám ezt nem hagyta. Ő megtiszteltetésnek tekinti a sövény, vagyis a „gyepű” gondozását, ahogy idézőjeleket mutogatva emlegetni szokta. Kis metszőollóval nyírogatja, méricskélés nélkül. Néha hullámosra vágja a tetejét, máskor csúcsosra a közepét. Soha, de soha nem hagyja egyenesen; úgy láttam, ezen a nyáron az óceán felé lejt.

Apám nagyon büszke a tengerparti nyaralójára és az összes fára és bokorra a birtokon. Egy olyan évtizedben vette meg az ingatlant, és fizette ki a teljes vételárat, amikor elképesztő sikereket aratott absztrakt művészként. Ez a korszaka egy Áramlat című festménnyel kezdődött, ami gyakorlatilag fekete-fehér örvényekből állt, égkék háttér előtt. Az ország galériái olyan ütemben adták el ennek a festménynek a különböző változatait, ahogyan csak el tudta készíteni őket. Én akkoriban még gyerek voltam, de nagyon csodáltam, ahogy egyik vászonnal a másik után jön ki a festőműhelyéből. Az hittem, ez örökké így fog menni. De mióta a Zeitgeist megváltozott, és megszűnt az örvények iránti kereslet, apám nem tudott még egy ilyen kelendő témát kitalálni. Már tizenöt éve nincs ihlete, és csak ez a nyaraló maradt az egészből.

Az én szememben a sövény ugyanúgy kétméteres maradt, amilyen mindig is volt, de sűrűbbnek tűnt az új ágaktól. Gyermekkoromban Frank mindig egy jobbfajta skót whiskyvel köszönte meg apámnak a sövény gondozását a nyár végén. Gondolom, Marion és Frank válása óta megszakadt ez a whiskysorozat. És amúgy is, a házaink közötti választóvonal immár legalább annyira lélektani is, amennyire fizikai.

– Megjöttünk? – kérdezte Jack.

– Nem, a következő az.

A kerekek alatt ropogó kavicsok hangja köszöntött minket a ház előtt. Mindenki azt szokta mondani, hogy nehéz lenne eldönteni, hogy a nyaralónk egy tornácos ház vagy egy házas tornác. A tornác a teljes földszintet körülveszi, és nagyjából ugyanakkora az alapterülete, mint magáé a házé. Az oszlopait beborítja a lilaakác, ami az ereszcsatorna mentén is végigfut, mint valami elegáns, lila boa. Az illata már az utcáról csalogatni kezdi az embert, utána pedig körbecsalja a ház elejéhez és a tengerparti panorámához.

Jack máris kiszállt az autóból, én pedig mély levegőt vettem. Átnéztem a kormány felett, és úgy éreztem, mintha egy gyerekkori házi videót látnék. Nem voltam biztos benne, hogy el akarom-e indítani, de azért kiszálltam a kocsiból. Gracie kivetette magát a bejárati ajtón; csupa kéznek és lábnak tűnt, sötét copfjai lobogtak a levegőben.

– Sammy! – kiáltott fel, majd elrohant Jack mellett, hogy a nyakamba ugorjon.

A feje búbjába fúrtam az orrom, és visszaemlékeztem arra, amikor csecsemőkorában úgy éreztem, mintha a kis teste lenne az egyetlen dolog, ami még életben tart. Nagyon sokáig a haja édes illata és az ölelése vad hevessége horgonyzott csak a szilárd talajhoz. A tizenkét éves kishúgom olyan, mint egy két lábon járó, daloló, nevető vigasztalás.

– Szia, kölyök – mondtam neki. – Jacknek köszöntél?

De ez csak költői kérdés volt, mert mindketten tudtuk, hogy nem köszönt.

– Szia! – intett oda neki Gracie.

– Megtennéd, hogy elmeséled, mi vár minket odabent?

– Nagyi és nagyapa is itt vannak. Öregebbnek tűnnek, mint karácsonykor. Vacsorára átjön Travis és Hugh. Mindenki nagyon sokat beszél arról, hogy ti hol fogtok aludni, mármint amiatt, mert nem vagytok összeházasodva.

Gracie elpirult, én pedig megpróbáltam felidézni, milyen volt tizenkét évesnek lenni.

– Pfuj – válaszoltam. – Vele egy szobában?

– Ugye? Undorító. Szóval, azt hiszem, ő a garázslakásban alszik majd.

Jack szemmel láthatóan nem kifogásolta ezt.

– Tengerre néz?

Gracie elfintorodott.

– Oda néz, ahol a kukákat tartjuk. És apa a garázsban tartja a festékeit, úgyhogy ott minden olyan szagú, mintha méreg lenne.

– Most fest? – kérdeztem.

– Nem hinném. Múlt héten festékszagot éreztem, de csak kinyitogatta őket. Az összes ecsete tiszta.

– Hát, az jó helynek tűnik nekem. Olyannak, mint egy saját legénylakás – jelentette ki Jack.

– Sam, édesem!

Ez anya volt. Ugyanolyan színű kaftánt viselt, mint a lilaakác, sötét haja úgy hátrasimult az arcából, mintha nemrég jött volna ki az óceánból, és hagyta volna ilyenre száradni. Se smink, se cipő. Ezüstszínűre festett lábkörmök.

Megöleltem.

– Szia, anya.

Anya szélesen elmosolyodott.

– Jack! Üdvözöllek. Nagyon örülünk, hogy végre itt látunk.

Miközben ezt mondta, tenyerébe vette Jack arcát, és tisztán láttam, ahogy a vőlegényem elfintorodik. Jack nem bírja, ha fura olajok és krémek (úgy sejtettem, anyán naptej és repceolaj lehet) keverednek a Serum Hidrée-jével.

– Szia, Laurel – mondta, majd megpuszilta anyát.

Gracie belém karolt, és felvezetett a lépcsőn a tornácra.

– Anya virágot tett a szobádba, és kétszer is áthúzta az ágyad.

Egy pillanatra lelkifurdalás futott végig rajtam, amiért egész nyáron nem jártam itt.

Amikor benyitottam, azonnal körülvettek az ismerős illatok. Az Old Bay fűszerkeverék, a kovászos kenyér. És az az illékony, halakat idéző valami, amit nem tudok azonosítani. Számomra ez a nyár illata.

Jack is bejött mellém.

– Ez nagyon sok holmi – szólalt meg.

Körülnéztem. Igaza volt; nagyon sok holmit láttam. A mi tengerparti nyaralónk mindig is így nézett ki; leginkább úgy, mint egy óvodai csoportszoba, mielőtt elkezdik énekelni a rendrakós dalocskát. Az előszobában lévő asztal tele volt kagylókkal, simára csiszolt üvegszilánkokkal és öntapadós szemekkel teli befőttesüvegekkel. Az egyik nagy edényből szinte kiömlött a hínár, ami megmagyarázta a halszagot. Apám hínárt gyűjt, amit utána ecsetként használ, de még nem álltam készen arra, hogy erről Jacket is felvilágosítsam.

Közvetlenül a gyűjteményen túl egy széles helyiség következett, egyik fala mellett az ebédlőasztallal. Az asztalon több kupac gally és néhány nagyobb uszadék fa várakozott. Vizestartályokat és szárítóállványt is láttunk. Ez anya egyik hobbija; papírlapokat készít, amikre az új versei első változatát nyomtatja ki. Azt mondja, ez egyfajta hálaszertartás. Ki sem tudom fejezni, milyen sok rendetlenséggel jár a papírgyártás.

– Ez meg mi? – kérdezte Jack, szinte csak önmagától.

Kicsit megriadtam, amikor az ő szemével néztem végig a házon. Az ő városi lakásuk is tele van papírokkal és könyvekkel, de az egész kicsi és rendezett, amit Jack nagyra értékel. Ez a hely viszont, azoknak a dolgoknak a végtelen kupacaival, amiket ő minden bizonnyal szemétnek tart, teljesen más tészta.

– Anya papírt készít – nyögtem ki.

– Sam! – lépett be apa is a hátsó tornácról, majd hagyta, hogy a szúnyoghálós ajtó becsapódjon mögötte. Le volt barnulva, ezüstfehér haja szinte a válláig ért. Úgy nézett ki, mint egy drága sörmárka reklámja.

– Lám, lám, csak nem Sam Holloway éves tengerparti látogatásának vagyunk a tanúi? Mi sem tud boldogabbá tenni annál, mint amikor itt láthatlak téged!

Az egyik karommal megöleltem. Volt idő, amikor odarohantam volna az apámhoz, és olyan lendülettel ugrottam volna a nyakába, hogy a lábam is a levegőbe repült volna. Még mindig szerettem őt, de már nem istenítettem. Ahogy idősebb lettem, megtanultam, hogy biztonságos távolságból is lehet szeretni másokat.

– Bill! Nagyon szép a házad – mondta Jack annyi meggyőződéssel, amennyit csak a hangjába tudott sűríteni.

– Köszönöm. Elég sok minden folyik idebent, az biztos. De gyertek ki hátra. Itt van egy csapat öregember, akik nagyon határozott véleménnyel rendelkeznek azt illetően, hogy milyen közel szabad aludnod a lányomhoz.

A NAGYSZÜLEIM A legjobb fejek a világon, ehhez kétség sem fér. Egyenesek, barátságosak, és nem félnek megmondani, hogy mi merre hány méter. Amikor először eljöttek Pennsylvaniából meglátogatni minket azután, hogy összeköltöztünk Jackkel, nagyi elég kritikusan állt a visszafogott, minimalista kis lakásunkhoz: „Még börtönben is láttam olyat, amiben több volt az egyéniség.” A szüleim csak kapkodták a levegőt, nagyi és nagyapa pedig abba sem tudták hagyni a nevetést. Ők már csak ilyenek: úgy megsoroznak a gondolataikkal és a véleményükkel, mint egy gépfegyver, majd egy nagy nevetéssel jelzik, hogy ez mit sem számít.

A tornácon találtunk rájuk, és mindketten azonnal azt kiáltották, hogy „A menyasszony!”. Valaki nagyi kezébe adott egy zúzolót, amit ő azonnal meg is fújt.

Anyám mai tait töltött nekünk, ami nem illett annyira az alkalomhoz, de be kellett ismernem, hogy nagyon finom. Az összes koktélospoharat kézzel készített kis napernyő díszítette; gallyak, rajtuk saját készítésű papírral. Jack azonnal kikapta a sajátját az italából, majd összehúzott szemmel fürkészte a poharát, hogy nem került-e bele kosz. Nem tudtam, hogy mondjam el neki, hogy a tengerparton mindenben lesz egy kis homok. És ragasztó is.

Végighallgattunk egy pohárköszöntőt, majd rengeteget csevegtünk, miközben én magamba szívtam az Atlanti-óceán hívogató szépségét. A tornác előtt sűrű dűnehullámok vezettek a homokos partra, majd a víz széléhez. A nap már alacsonyan járt, és az óceán felszínén fénypettyek táncoltak a nap sugarai nyomán. A sirályok hol felszálltak, hol lebuktak a hullámokat követve, amelyek végeérhetetlen sorozatban követték egymást, rohantak ki a partra és húzódtak vissza. Felzaklatott ez a végtelenség. Úgy éreztem, hogy az óceánnak is meg kellett volna állnia, és meg kellett volna változnia, amikor én ezt tettem.

– Itt van a fiúd is – jegyezte meg nagyi.

– Anya! – szólt rá anyám, majd rám pillantott.

Először a mellkasom fogta fel a szavak jelentését; hirtelen összeszorult, és felforrósodott. Ugye, nem Wyattre gondol?

Gracie kihúzta magát.

Nagyi elmosolyodott a már szinte üres mai taios pohara felett.

– Jaj, te, tudod, kire gondolok. Arra a régi udvarlódra, Wyattre.

Utána Jackre nézett.

– Majdnem beleőrült abba a fiúba.

Én az asztal egyik pontjára szegeztem a szemem, közvetlenül a kezemen túl, arra, ahova anya egy kagyló alakú citromfüves gyertyát rakott. Attól tartottam, hogy a mellkasom forrósága és a szememből sütő pánik mindjárt viasztócsává olvasztja.

– Hogy érted, hogy itt van? – kérdeztem anélkül, hogy felnéztem volna. – Mármint a keleti parton? Vagy a házban?

Anyám egy pillanatra bűntudatosnak tűnt.

– Hát, szólni akartam neked. Itt van, a házban. Azt hiszem, Marion idén nyárra nem adta ki, mert Wyatt egy ideje már itt lakik.

Ezzel megkeverte a kancsóban lévő mai tait, és újratöltötte Jack poharát.

– Te ismered Wyattet? – kérdezte tőlem Gracie.

Az, hogy Gracie Wyattről kérdez, mintha vad hullámok közé lökött volna a hurrikán után. Mindenki azt várta, hogy mit válaszolok erre. A fülem hangosan zúgni kezdett, és a forróság felszállt a mellkasomból az arcomba. Jack az egész sztorit ismerte. És azzal is tisztában volt, milyen kényes téma ez számomra.

– Nos, én is hallottam már Wyattről – szólalt meg Jack. – Csak azért lettem orvos, hogy versenybe szállhassak azzal a gitáros fiúval.

Ideges kuncogás futott végig az elfogyott mai taiok felett.

– Én elég sokszor látom – jegyezte meg Gracie. – Hagyni szokta, hogy nézzem, ahogy szörfözik. És most tanulom tőle, hogy kell eljátszani a „Leaving on a Jet Plane”-t gitáron. Egy csomó gitárja van odafent.

– Hol odafent? – kérdezte Jack.

– A lombházban – válaszolta Gracie.

Jack elnevette magát ezen, amit nem értettem. Semmi vicces nincs abban a lombházban. Vagy Wyattben. Vagy abban, hogy már harmincéves vagyok, de pánikba esem a gondolattól, hogy meglátom azt a fickót, aki kamaszkoromban összetörte a szívem.

Wyatt apja segített neki és a bátyjának, Michaelnek megépíteni azt a lombházat a medencéjük és a dűnék között, amikor a fiúk tíz- és tizenkét évesek voltak, és a napjaikat Long Island ócskavastelepein és hajóépítő műhelyeiben töltötték. Bár emlékszem, hogy szerelmes a strandon töltött apró pillanatokban és az óceán vizén lebegve lettem, a szüzességemet konkrétan abban a lombházban veszítettem el. Éjszaka, miután a házunk elcsendesült, mindig lelopakodtam a lépcsőn, és kislisszoltam a hátsó ajtón, majd végigsettenkedtem a dűnéken a kötéllétráig, ami Wyatthez vezetett. Ő mindig azzal köszöntött, hogy „Szia, Sam, a szemtelen”, utána megcsókolt, és én úgy éreztem, nincs még két ember a földön, aki ennyire összeillene.

Wyatt egyszer azt mondta nekem, hogy a lombház az idők végezetéig ki fog tartani, mert nincsenek falak az elején és a hátulján. A viharok egyszerűen végigsepernek rajta. Maga a fa úgy nőtt, hogy pótolta egy kicsit a hátsó falat arra az esetre, ha Marion és Frank kikukucskálnának a hálószobájuk ablakán egy távcsővel. De az eleje teljesen nyitott volt, akadálytalanul ki lehetett látni belőle az óceánra. Wyatt strandszéke ott állt az enyém mellett. De végül már csak összefonódott testek és takarók maradtak benne.

Még mindig szorított a mellkasom, és nem tudtam semleges arckifejezést ölteni magamra. Az italomat bámultam, és egy apró ananászdarabot próbáltam kihalászni belőle a házi készítésű napernyővel. Tizenhat éves korom óta nem láttam Wyattet, tizennyolc éves korom óta nem beszéltem vele. Ő csak egy kamaszkori bolondság volt, sőt dr. Judy egészen odáig elment, hogy függőségnek nevezze, de az már rég volt, én pedig azóta újjászületett felnőtt ember lettem, egy igazi, eleven vőlegénnyel és karrierrel. Nemrég beszálltam egy 401(k)-ba,{1} az ég szerelmére. El sem tudtam képzelni, hogy most találkozom Wyatt-tel, bemutatom Jacknek, és megkérdezem, milyen az élete Los Angelesben. Szóval, izé, hogy sikerült? Wyatt egy olyan időszakhoz kötődő mélyen eltemetett emlék számomra, amihez nem akarok visszatérni, és egy olyan énemhez, amire szinte már nem is emlékszem. De valahogy most mégis tíz méterre van tőlem, itt, a szomszédban. Nem voltam biztos abban, hogy eljöttem volna, ha előre szólnak, hogy itt van. És valószínűleg ezért is nem szóltak.

– Te ismered Wyattet – mondtam Gracie-nek.

Csak hogy egyértelműen tisztázzuk ezt. Csak hogy leszögezzünk valamit, ami segíteni fog abban, nehogy minden, amit tudok, belerepüljön a következő szellőtől az óceánba.

– Igen – válaszolta Gracie. – Azonnal tudta, hogy ki vagyok.

TRAVIS ÉS HUGH késtek a vacsoráról, de mindnyájan elég mai tait ittunk, és elég kesudiót ettünk ahhoz, hogy ez ne érdekeljen minket.

– Csini naci – köszöntött Travis.

Húsvét óta nem láttam, amikor azt mondta nekem, hogy úgy nézek ki, mint a Delta utaskísérői.

Mielőtt válaszoltam volna, megöleltem Hugh-t.

– A katalógusban „szövetnadrág” néven szerepelnek. Sőt, ha jól emlékszem, „mindenki kedvenc szövetnadrágja” néven. Ilyet hordanak azok az emberek, akik nem szörfözéssel töltik az egész napjukat.

– Ó, nem is tudtam, hogy kifejezetten könyvelőknek is csinálnak katalógusokat – válaszolta Travis.

– Vicces. És te meddig kergetted a hawaii papagájokat, hogy megszerezd ezt az inget? – kérdeztem, majd egy újabb kesudiót dobtam a számba.

A mi szeretetnyelvünk már csak ilyen, de Jack úgy gondolja, hogy Travist nyomaszthatja, hogy én micsoda karriert csináltam, miközben ő egész nap csak szörfözik és méterárukat válogat. Ez nagyon elfogult Jack részéről, mert Travis és Hugh igazából remekül elvannak. Egy sikeres építészeti és belsőépítészeti irodát vezetnek a városban, aminek Travis az esztétikai igazgatója, Hugh pedig konkrétan az építész. A szüleim régebb óta várnak az ő eljegyzésükre, mint az enyémre.

Apám kolbászt grillezett, anyám meg salátát készített, sült krumplival. A hosszú asztalnál ettünk a hátsó tornácon, ahol szoktunk, miközben a nap drámát rendezett a lenyugvásból. Arra gondoltam, hogy három napig csak kibírom ezt. Amennyiben sikerül elkerülnöm Wyattet. Biztosan nem fog váratlanul megjelenni a tornácunkon, és megkérhetem Gracie-t, hogy tartsa nyitva a szemét, és szóljon, ha bármi van. Végignéztem a szűk családomon, a nagyszüleimen és a jóképű vőlegényemen. Már többtucatnyi alkalommal összegyűltünk azóta, hogy Jack és én megismerkedtünk, általában a szüleim szűkös ebédlőjében, a városban. De ez itt másnak tűnt; mintha visszaléptem volna egy kicsit a múltba és a családom korábbi állapotába.

– Szóval, elkezdték már reklámozni neked az Old Sloop fogadót? – kérdezte Hugh. – Az udvarán kétszáz ember is elfér, és remekül főznek.

– Azért jöttünk ide, hogy az összes lehetőséget megnézzük – válaszolta Jack, és megszorította a kezem. Anyám elmosolyodott, miközben ránézett az összefont ujjainkra.

– Szerintem imádni fogjátok. És harminc vendégszobájuk is van azok részére, akik itt akarnak aludni – szállt be ő is a beszélgetésbe. Majd hozzátette: – A szüleidet természetesen nálunk is szívesen látjuk.

Ettől egy pillanatra megállt a szívem. Jack anyukája nem szokott papírt készíteni. Sőt az a papír, amit ő használ, elegáns dobozban érkezik, és a bal felső sarkában a neve kezdőbetűit viseli, sötétkékkel szedve. Mint az összes normális emberé.

Travis megcsóválta a fejét.

– Hihetetlennek tartom, hogy ezt még nem döntöttétek el. Az hittem volna, már aznap felviszitek az Excelbe, amikor megtörténik az eljegyzés.

Vállat vontam. Természetesen eldöntöttük. Jack a B-t választotta. Ez nem az a tengerparti esküvő lesz, amiről gyerekként álmodoztam, és nem is az a Central Park-i esküvő, amit aznap képzeltem magam elé, amikor Jack megkérte a kezem, de így könnyebb, és biztosra veszem, hogy remekül fog sikerülni.

Ekkor meghallottam néhány gitárakkordot a lombház felől. Mindenki elnémult. Felmerült bennem a kérdés, hogy hallják-e vajon, mennyire zakatol a szívem. Észrevettem, hogy visszatartom a lélegzetem. Utána ismét megszólaltak ugyanazok az akkordok, egy kis kiegészítéssel. Rájöttem, hogy Wyatt éppen dalt ír, és szinte láttam magam előtt munka közben, a lombház szélén lelógó lábakkal, összevont szemöldökkel. Olyan, mintha én nekivágtam volna a nagyvilágnak, és közben felnőttem volna, ő pedig még mindig itt lenne. Pont, ahol hagytam.

2.

A gyerekszobámban ébredtem, arra, hogy a kora reggeli napfény besüt az ablakon, és egy pillanatra nem is tudtam, hol vagyok. A hullámok morajlása nem is különbözött annyira a Lexington Avenue-n zajló forgalom hangjától. A franciaágyam a halványsárga fal mellett állt, amire annak idején felfestettem az élet fája egy borzalmas változatát. Azon a nyáron találtam ki ezt a tervet, amikor Wyatt és Michael megépítették a lombházukat. Én is akartam egyet, de a mi udvarunkon nem volt ehhez megfelelő fa, ezért úgy döntöttem, hogy a szobámat fogom lombházzá változtatni, méghozzá úgy, hogy egy hatalmas fát festek a falára. Apám éppen a műtermében dolgozott, úgyhogy bementem hozzá, és kértem tőle egy doboz barna festéket. Ő fel se nézett a munkából, csak rámutatott a sarokban álló festékekre. Akkoriban mind művészkedtünk, úgyhogy senki nem kérdezett semmit.

Egy hétig dolgoztam rajta, és be sem engedtem a fiúkat a szobámba, amíg be nem fejeztem. Wyatt volt az egyetlen, aki ennek ellenére is látni akarta. Most, hogy végignéztem a nagy barna törzsön és a levéltelen ágakon, teljes mértékben értettem, miért nem szeretek festékkel dolgozni. A festék csöpög, csorog, és ki van szolgáltatva a gravitációnak. Apa természetesen pont ezért szereti; ő gyakorlatilag semmitől nem fél. Annak idején nagyon lelkesedett a falamért; valószínűleg inkább az erőfeszítésem nyűgözte le, mint az eredmény. Átkarolt, és az összes ágon végighordozta a tekintetét.

– Imádom – mondta végül. – Bár nem ártana neki egy kis textúra.

A telefonomra néztem, és láttam, hogy még csak hat óra van. Visszafeküdtem az ágyamba, és a fejemre húztam a takarót, hogy kiderítsem, vissza tudok-e aludni, továbbá azért is, nehogy véletlenül ránézzek az íróasztalomon lévő időkapszulára. Egy simára csiszolt üvegcserepekkel teli befőttesüveg volt rajta. Három úszóérem. Egy piros szalag a Nyári Muffin-a-Tonról. Több kupac önelemzéssel teli napló, amikkel kapcsolatban el is döntöttem, hogy még ma kidobom őket.

Az íróasztalfiókban egy vázlatfüzet lapult, benne néhány korai verziójával annak a rajznak, amit Wyattről készítettem. Ki sem kellett vennem; mindet tökéletesen láttam a lelki szemeim előtt. Egy élettől lüktető időszakban készültek; az összes érzékszervem csodálatosan túlműködött azon a nyáron. Akkor kezdett tudatosulni bennem minden: az, ahogy a só rászárad a bőrömre, ahogy a homok beszorul a lábujjaim közé. Ahogy Wyatt rám mosolyog, miközben dalt ír. A rajzom utolsó verzióját egy rozsdás szögre akasztottuk a lombház falán, mivel akkor még nem tudtuk, milyen könnyen tönkremennek az értékes dolgok a sós levegőn.

Miközben felkeltem az ágyból, arra gondoltam, hogy az emlékek pont jól vannak úgy, ahogy a természet kezeli őket. Az emberek jövőbe tekintő lények, úgyhogy miközben végigmegyünk az életünkön, a felesleges emlékeink egyre halványabbá válnak, amíg teljesen meg nem szabadulunk tőlük. Azok, amelyekre szükségünk van – az, amikor megfogtuk a forró platnit, vagy amikor elcsúsztunk egy jégfolton –, bevésik magukat a pszichénkbe, hogy ne essen bajunk. De semmi értelme besétálni a gyermekkorunk múzeumába pusztán a régi szép idők kedvéért. Csak összezavarja az embert, ha felnőttkorában szembesülnie kell azokkal dolgokkal, amiket egykor fontosnak tartott. Arra gondoltam, hogy a szüleim helyében én edzőtermet csináltam volna ebből a szobából.

A hátsó tornácon ott találtam nagypapát, aki arra várt, hogy valaki főzzön neki egy kávét.

– Ó, hála az égnek – mondta, amikor meglátott. – Annie tízig aludni fog, én meg nem tudom, hogy működik az a miskulancia odabent.

Lefőztem a kávét, utána sütöttem mazsolás pirítóst, amit megvajaztam és dzsemmel is megkentem, ahogy nagypapa szereti. Majd kimentem, és leraktam a tálcát a székünk között lévő asztalra.

– Ó, csodálatos – mondta nagypapa. – Micsoda feleség lesz belőled.

– Papa!

– Túl régimódi vagyok?

– Határozottan.

Beleittam a kávémba, és észrevettem, hogy itt más az íze. Van valami a tengerpartokban, ami mindennek megváltoztatja a kémiai összetételét, aminek a közelébe kerül. A fából készült dolgokat nedvessé teszi, a szárítóból frissen kivett lepedőket sóillatúvá. És a kávét egyszerűen jobbá.

– Amúgy is hallom, mennyit keresel. Talán inkább neki kellene elkészítenie a te reggelidet – vetett rám sanda oldalpillantást nagypapa, hogy jelezze, csak fel akar húzni.

– Tényleg elég sokat keresek, papa.

– Ennek nagyon örülök – nyugtázta. – Viccesnek tartom, hogy az emberek azért fizetnek téged, hogy parancsolgass nekik.

– Nem parancsolgatok, csak irányelveket állítok fel – javítottam ki. – Pragmatikus megközelítéssel kezelem a humán erőforrást, és mérhető eredményeket generálok.

– Ez üres halandzsának hangzik – jelentette ki, és igazat kellett adnom neki.

Olyan gyakran kimondtam már ezt a mondatot, hogy ekkorra már szinte el sem jutott az agyamig a jelentése. Nyolc éve dolgoztam Eleanor Schultznak, aki úgy kezelte a humán erőforrással kapcsolatos tanácsadást, mintha az a vallása lenne, továbbá az enyém is. Ebben a szakmában az a szép, hogy soha nem jöhet létre semmiféle félreértés az emberek között; soha nincs értetlenkedés. Ha azt mondjuk, hogy egy adott skálán nyolcasra kell teljesíteni, és neked csak hetesre sikerül, akkor ki vagy rúgva. Szó szerint ujjal tudunk mutogatni arra a táblázatra, ami indokolja ezt a döntést, úgyhogy még csak nem is tud a másik haragudni senkire.

Végzős voltam az NYU-n, amikor egy fejvadászrendezvényen megismerkedtem Eleanorral. Azt a jellegzetes, fekete gyapjúkosztümjét viselte, és úgy tűnt, mintha teljes mértékben az irányítása alatt tartaná önmagát és a környezetét, noha egy összecsukható asztalnál ült, egy kemény fémszéken. A mögötte lévő transzparensen az állt: HUMÁN HADTEST – PRODUKTÍV EMBEREK, MEGJÓSOLHATÓ EREDMÉNYEK. És ezt imádtam. Legszívesebben bebugyoláltam volna magam abba a transzparensbe, és kiélveztem volna a megjósolható eredményekkel teli életet. Semmi meglepetés, semmi megszegett ígéret. Csupa olyan ember, aki azt csinálja, amit mondott. Lehet, hogy Eleanor összetévesztette az alapelv iránti lelkesedésemet a munka iránti lelkesedéssel, de pár héttel később már nála dolgoztam.

– Én azt szeretem a Humán Hadtestben, hogy mi azzal segítünk sikerre másokat, hogy kitaláljuk azokat a szabályokat, amiket követniük kell. Nekik meg csak azt kell eldönteniük, hogy meg akarják-e tenni mindazt, amit az állásuk megtartásához meg kell tenni.

– „Humán Hatás”? Mert hatással vagytok másokra?

– Nem, Hadtest, mint a Békehadtest.

– Ez kicsit úgy hangzik, mint a holttest, nem? – nevetett nagyapa. Utána lerakta a kávéját, és megismételte: – Humán holttest.

Hamarosan már annyira nevetett, hogy le kellett vennie a szemüvegét, hogy megtörölgesse a szemét. Majd kivett egy hatalmas vászon zsebkendőt a zsebéből, és belefújta az orrát.

A nevetése engem is mosolyra késztetett, és nem is emlékeztem, mikor hatott rám így utoljára egy kacagás. Humán holttest. Ezt nem fogom tudni kitörölni a fejemből.

– Ez a munka halálosan unalmasnak tűnik, drágaságom – tette hozzá nagypapa, még mindig nevetve.

– Néha kicsit élettelen – válaszoltam.

– Biztosan mindenki nagyon merev – törölgette meg ismét a szemét nagypapa.

Nem értettem, hogy tehettem valaha is bármi olyat, ami veszélybe sodorja az állásomat. Kedveltem az embereket, tetszettek a folyamatok, és én szeretem pontosan tudni, mi, hogy fog alakulni. Számomra ez tűnt a tökéletes állásnak. Aztán elkövettem azt a hibát, hogy valami újat javasoltam az egyik ügyfélnek. Visszatekintve már láttam, hogy ez nevetséges ötlet volt. Amikor Eleanor behívott az irodájába, az eljegyzésemet hibáztatta érte. Azt mondta, hogy az elmúlt egy évben kiszámíthatatlanabb voltam, ami elég nagy sértésnek számít tőle. Már egy hét eltelt a történtek óta, és most már inkább átmeneti elmezavarnak tűnt az egész, mint bármi másnak.

Nagyi is megjelent a tornácon, hálóingben és kardigánban.

– Hálát adhattok az égnek, amiért nekem is hagytatok kávét. Úgy hallottam, mintha egy hiéna lenne idekint. – Ivott egy nagy kortyot a bögréjéből, majd a víz felé pillantott. – De mi volt olyan vicces, ha már itt tartunk?

– Sam egy humán holttest – felelte nagypapa, miközben ismét kifújta az orrát.

Nagyi a víz felé fordult. Valamire ráhunyorgott.

– Az ott egy delfin, vagy egy ember?

Bár nagyi elég jól lát ahhoz képest, hogy nyolcvannégy éves, azért már nem igazán lehetne rábízni egy repülőgépes landolást. Felkeltem, hogy én is kinézzek. A víz csendes volt. Egy eveződeszkást láttam a látóhatárral párhuzamosan mozogni, fején hatalmas kalappal. És rögtön tudtam. Láttam abból, ahogy mozgott. Bár az a Wyatt, akit én ismertem, nem tudott deszkán evezni. Szerintem akkor még nem is létezett ilyesmi.

Miközben az óceánt bámultuk, felgyorsult a szívverésem és felszínesebbé vált a lélegzetvételem. Lelki szemeim előtt megjelentek Wyatt vonásai, távol ülő, barna szeme. Az, ahogy a haja felkunkorodott a forgója bal oldalán. Az összehúzott szemöldöke. Felmerült bennem a kérdés, hogy most is összehúzza-e vajon, miközben a vízre koncentrál.

– Ő az – mondtam szinte csak magamnak, de igazából persze nagyinak, mert szükségem volt a segítségére. – Úgy érzem, mintha csak egy szellem lenne.

Nagyi átkarolt.

– És lefogadom, hogy még mindig a szíve csücske vagy.

– Ó, az ég szerelmére! – húztam ki magam az öleléséből. – Senki nem a szíve csücske már senkinek. Az több mint tíz éve volt, és mindketten gyerekek voltunk.

– Ajaj – jegyezte meg nagypapa. – Tombolnak az érzelmek.

Te jó ég, ezek ketten! A legcukibb emberek, akiket valaha is meg akartam fojtani.

– Oké, ebből elég. Most úgy fogunk tenni, mintha ő itt se lenne, és minden energiánkat arra a férfira összpontosítjuk, akihez hozzá fogok menni. Az igazira. Az orvosra.

JACK KILENCIG ALUDT, ami meglepett. Ő hétre általában már talpon van, és az edzőteremben hajtja magát, de most sötét maradt a garázs feletti kis lakás. Jack heti négy (soha nem öt) napot az épületünk edzőtermében kezd, a tolónapokat, húzónapokat és lábnapokat váltogatja. A többi napon Fritz látogat el az edzőtermünkbe, és nagy intenzitású mozgástervekkel támad le minket, amelyek arra szolgálnak, hogy formába ijesszék az izmainkat. Az egész nagyon logikátlannak tűnik, és néha úgy érzem, mintha az izmaim már halálosan rettegnének, de a módszer hatékony, és olyasmi, amit együtt csinálhatunk. Ezenfelül hetente kétszer Jack a kardiológus barátjával, Elliottal teniszezik, és ilyenkor Gracie átjön hozzám fagylaltot vacsorázni.

Örültem, hogy kihagyjuk az edzést, mert gyönyörű volt a tornácon. Huszonhat fok lehetett, és a napfény lágyan simogatta a vizet. Szellő fújt a dűnék felől, ami minden egyes alkalommal végigcirógatott, amikor a bőröm kezdett felforrósodni. A simogatása valami olyasmire emlékeztetett, amit nem akartam felidézni. Kezdett a hatalmába keríteni az óceán vonzása, és el nem tudtam képzelni, hogy egy ilyen napon kilencven percet töltsek egy pincében, az izmaimat riogatva.

Bevittem a városba Jacket villásreggelizni, elfeleztünk egy homáros tekercset és egy cézársalátát a Chippy’sben. Utána végigsétáltunk a West Main Streeten, és megmutattam neki a fagylaltozót, ahova délutánonként jártunk, illetve a könyvtárat, ahol azon a nyáron dolgoztam. Oak Shore életem minden egyes szakaszában ismert – hétéves koromban, amikor leszidtak, amiért beszaladtam Ginnie pékségébe mezítláb, tizenkét évesen, amikor Wyatt apukája furgonjának a hátuljában utaztunk a fiúkkal a július negyedikei felvonulásra, tizenhat évesen, amikor Mrs. Barton az összes műszakom végén azzal búcsúzott tőlem, hogy „Ideje indulnod, az a te Wyatted már odakint vár”.

Elsétáltunk az Old Sloop fogadó mellett, de nem mentünk be, mert anya akart odavinni minket másnap egy kimerítő túrára.

– Rusztikus – jegyezte meg Jack.

Mindenki tudja, hogy a „rusztikus” azt jelenti, hogy „ideje lenne kifesteni”.

– Nos, igen. Pont annyi idős, mint a város.

– Nem igazán tudom elképzelni, ahogy ott állsz előtte a menyasszonyi ruhádban.

Pár másodpercig némán bámultam a fogadót.

– Én sem. Nézzük meg anya kedvéért, utána elvihetjük Connecticutba, és szerintem imádni fogja.

– Nem tudom, miért olyannak képzeltem ezt a helyet, mint a Hamptons.

– Nem te vagy az első – válaszoltam.

Valami nem stimmelt, miközben végigandalogtunk a városon; konkrétan az, hogy senki nem andalgott. Aránytalanul sok olyan embert láttunk, akik nem fürdőruhát vagy köntöst viseltek. Futártáska volt náluk, és gyorsan mozogtak.

Jack is észrevette a dolgot.

– Miért van itt ennyi sajtós?

– Ezek azok?

– Nagyon úgy tűnik. Már három embert láttam fotóstáskával. Lehet, hogy valaki megsúgta nekik, hogy Samantha visszatért esküvői helyszíneket nézegetni?

– Haha.

Ekkor megláttam, hogy egy mosolygó, idősebb nő közeledik felém, és beletelt pár pillanatba, mire felismertem Mrs. Bartont, a könyvtárosunkat. Ledobta a bevásárlószatyrokat a kezéből, és magához ölelt.

– Sam! El sem tudom hinni! Hallottam, hogy eljegyeztek! Ő a szerencsés vőlegény?

– Úgy örülök, hogy látom – öleltem magamhoz én is, és mélyen magamba szívtam az illatát. Ha létezik olyan, hogy valakinek könyvillata van, akkor neki az van. – Igen, ő Jack.

– Milyen jóképű! És anyád azt mondta, hogy orvos! – lelkendezett Mrs. Barton, és kezdtem úgy érezni, hogy a taktikai érzékével együtt a központozási képességét is elveszítette.

– Jó érzés ismét itt lenni – válaszoltam. – Pont most tűnt fel nekünk, hogy milyen sok a sajtós. Miért vannak itt?

– Ó, nagy az izgalom. Hétvégén egy amatőr zenei fesztivál lesz a Bagoly pajtában. Rengeteg ígéretes zenész utazott ide ezért. Általában Newportban szokták megtartani ezt a rendezvényt, de a te Wyatted mesélt valakinek Oak Shore-ról, és most itt vannak! Ez fel fogja lendíteni a helyi forgalmat, bár a könyvtárba senki nem jár.

Nem az én Wyattem.

{1} Nyugdíj-előtakarékossági program Amerikában – a szerk.