A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Bed of Roses

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvborító: Malum Stúdió

Copyright © 2009 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2011

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2011

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-753-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

A sorozat többi kötete:

Nora Roberts: Látomás fehérben (Menyasszonyok 1.)

Nora Roberts: A boldogság virágai (Menyasszonyok 2.)

Nora Roberts: A boldogság édes íze (Menyasszonyok 3.)

Nora Roberts: Mindörökkön örökké (Menyasszonyok 4.)

A barátnőknek

A virág is élvezi a saját illatát.

WORDSWORTH

A szerelem olyan, mint a lángra lobbant barátság.

BRUCE LEE

ELŐHANG

Emmaline meg volt győződve arról, hogy a szerelemnek csodatévő hatalma van: a nőket megszépíti, a férfiakból pedig herceget varázsol. Minden nő királynőnek érezheti magát, ha szerelem van az életében, mert igazi kincset hordoz a szívében.

Virágok, gyertyafény, séta a kertben egy holdvilágos estén… Emma ábrándos arccal felsóhajtott, ha erre gondolt. A legromantikusabb mégis az lenne, ha táncolhatna valakivel a holdfényben!

Elképzelte a nyári rózsák illatát, a bálterem nyitott ablakain át kiszűrődő zene hangjait, és a lágy fényeket. Álmodozás közben az izgalomtól felgyorsult a szívverése.

Emma leghőbb vágya volt, hogy egyszer a szerelmével táncolhasson egy kertben, az ezüstös holdfényben.

Tizenegy éves múlt ekkor.

Biztos volt abban, hogy az elképzelt jelenet egyszer megvalósul, ezért a legjobb barátnőinek is elmesélte.

Amikor egymásnál aludtak, órákig beszélgettek, zenét hallgattak és filmeket néztek. Senki nem szólt rájuk, hogy feküdjenek le, és akár egész éjjel fent maradhattak volna. Egy idő után mégis elnyomta őket az álom, és egyiküknek sem sikerült reggelig ébren maradnia. Egyelőre.

Ha Parkeréknél rendezték meg a pizsamapartit, és jó volt az idő, akkor éjfélig is elüldögélhettek a hálószoba teraszán. Emma imádta a tavaszt, és olyankor sokáig állt a teraszon, belélegezve a Brown-birtok parkjának bódító illatát és a frissen vágott fű illatát.

Mrs. Grady, a házvezetőnő mindig hozott nekik tejet és süteményt. Néha tortát is sütött. Időnként Mrs. Brown is bejött, hogy megnézze, mit csinálnak.

De legtöbbször csak ők négyen voltak.

– Nekem nem lesz időm a szerelemre meg a romantikára, ha majd sikeres üzletasszony leszek, és New Yorkban élek. – Laurel szőke haját halványzöld csíkok díszítették, és most Mackensie lángvörös fürtjeit próbálta divatosabbra varázsolni a fodrászjáték hajszínezőjével.

– De neked is szükséged van a szerelemre! – erősködött Emma.

– Ez nem igaz. – Laurel az igyekezettől kidugta a nyelvét, és nekilátott, hogy befonja Mac haját. – Olyan leszek, mint Jennifer nagynéném, aki mindig azt mondogatja az anyukámnak, hogy nem ér rá férjhez menni, és egy nő férfi nélkül is teljesnek érezheti magát. Az Upper East Side-on lakik, Madonnával szokott bulizni, és az apám törtető szinglinek nevezi. Én is szingli leszek, és Madonnával fogok bulizni.

– Persze! – horkantott fel Mac megvető hangon, aztán felnevetett, mert a barátnője megrángatta a copfját. – A tánc jó dolog, és a szerelem sem rossz, ha nem leszel tőle buta – folytatta. – Az én anyámnak mindig csak a szerelmen jár az esze. Meg a pénzen. Szerintem mindkettő egyformán fontos neki, és azt szeretné, ha valakitől szerelmet meg sok pénzt is kapna.

– Az nem igazi szerelem – világosította fel Emma a barátnőjét, de közben vigasztalóan megveregette a combját. – Szerintem olyankor az ember minden érdek nélkül szereti a másikat. Bárcsak már elég idősek lennénk ahhoz, hogy szerelmesek legyünk! – sóhajtott fel Emma. – Nagyon jó érzés lehet – tette hozzá sóvárogva.

– Meg kéne csókolnunk egy fiút, hogy megtudjuk, milyen.

Mindenki elhallgatott, és Parkerre nézett, aki az ágyán hasalva figyelte a barátnői fodrászkodását.

– Ki kéne választanunk egy fiút, akit rávennénk, hogy csókoljon meg minket. Már majdnem tizenkét évesek vagyunk! Ki kell próbálnunk, mert csak úgy állapíthatjuk meg, hogy jó-e.

Laurel összehúzta a szemöldökét.

– Egy kísérletre gondolsz?

– De kit csókoljunk meg? – tanakodott Emma.

– Készítünk egy listát! – Parker az éjjeliszekrényéhez gurult, és kezébe vette a legújabb jegyzetfüzetét, aminek egy rózsaszín tűsarkú cipő díszelgett a borítóján. – Leírjuk az összes ismerős fiút, aztán megjelöljük azokat, akiket hajlandóak lennénk megcsókolni. Azt is odaírjuk a nevük mellé, hogy miért, illetve miért nem.

– Ez nem túl romantikus – vélte Emma.

Parker Emmára mosolygott.

– Valahol el kell kezdenünk, és a listák mindig hasznosak. Nos, szerintem a rokonokat nem használhatjuk. Mármint Delt – tette hozzá Parker, a bátyjára célozva. – És Emma testvéreit sem, akik ráadásul túl öregek.

A kislány egy új oldalra lapozott a noteszban.

– Tehát…

– Előfordul, hogy a nyelvüket a lányok szájába dugják – közölte Mac.

A lányok elszörnyedtek, majd kuncogni kezdtek.

Parker lecsúszott az ágyról, és Emma mellé ült a padlóra.

– Rendben. Elkészítjük a listát, aztán kettéosztjuk a neveket, igenre és nemre. Az „igen” névsorból kiválasztjuk azt a fiút, aki meg fog csókolni minket. Utána elmeséljük egymásnak, hogy milyen volt. Azt is meg kell tudnunk, hogy milyen, amikor a nyelvét a szánkba dugja.

– És mi van, ha kiválasztunk valakit, és ő nem akar megcsókolni minket?

– Téged, Em? – Laurel végzett a fonással, és megcsóválta a fejét. – Téged biztosan meg akarnak majd csókolni a fiúk. Nagyon csinos vagy, és mindig úgy beszélsz velük, mintha normálisak lennének. Sok lány ostobán viselkedik a fiúk közelében, de te nem. Ráadásul már a melled is nő.

– A fiúk szeretik a melleket – bólogatott Mac. – Ha mégsem akar megcsókolni, akkor te csókolod meg őt. Egyébként szerintem ez az egész nem olyan nagy dolog.

Emma nem értett egyet Mackel, mert szerinte ez volt a legfontosabb dolog a világon.

Mégis nekiláttak a névsor összeállításának, és közben remekül szórakoztak. Laurel és Mac előadta, hogy a felsorolásban szereplő fiúk mit tennének a nagy pillanatban, és a lányok szinte gurultak a nevetéstől. Végül Mr. Fish, a macska nem bírta tovább a vidámságot, és kimenekült a hálószobából, hogy Parker szalonjában folytassa a szundikálást.

Amikor Mrs. Grady behozta a süteményt meg a tejet, Parker eltette a jegyzetfüzetet. Falatozás után új ötletük támadt. Női popzenekart akartak alakítani, és megrohamozták Parker szekrényeit, hogy megkeressék a fellépéshez szükséges ruhatár darabjait.

Az ágy mellett, a padlón nyomta el őket az álom.

Emma még pirkadat előtt felébredt. A szobában sötét volt, csak Parker éjjeli lámpája derengett, és az ablakon beszűrődő holdfény világította meg a bútorok körvonalait.

Valaki egy könnyű plédet terített rá, és egy párnát tett a feje alá. Mindig ilyen gondoskodásban volt részük, amikor Parkernál aludtak.

A hold ezüstös fénye mágnesként vonzotta, ezért még félálomban odament a kétszárnyas franciaablakhoz, és kilépett a teraszra. Az arcát megcirógatta a rózsaillatú hűvös levegő.

Végignézett a kerten, amelyben a tavasz lágy színei és édes formái rejtőztek. Hallotta a zenét, és látta magát táncolni a rózsák meg az azáleák között. A bazsarózsák még nem nyíltak ki, de az illatuk már betöltötte az egész kertet.

Szinte látni vélte a férfit is, akivel táncol. Keringő, sóhajtott fel magában Emma. Igen! Keringőzni akar, mint a romantikus regényekben.

Ez az igazi szerelem, gondolta, és lehunyta a szemét, hogy mélyen belélegezze a balzsamos hajnali levegőt.

Egy nap úgyis meg fogja tudni, hogy milyen érzés.

1.

Emma az íróasztalhoz ült, és a reggeli kávét kortyolgatva kinyitotta a határidőnaplóját, hogy megnézze az időpontokat. Aznap több konzultáció várt rá, és ez a tudat még az erős kávénál is jobban felpezsdítette. Elégedetten hátradőlt a széken, és nekilátott, hogy elolvassa az ügyfelekről írt feljegyzéseit.

Tapasztalatai szerint mindig a pár – pontosabban a menyasszony – személyisége határozza meg a konzultáció hangulatát, és dönti el, hogy milyen megoldásokat fognak választani. Emma szerint az esküvő legfontosabb kellékei a virágok, mert azok teszik különlegessé és egyedivé a szertartást. Lehetnek elegánsak vagy könnyedek, bonyolultak vagy egyszerűek, de mindenképpen a virágcsokrok jelképezik a szerelmet és a romantikát.

Emma mindent elkövetett, hogy teljesítse az ügyfelek kívánságait, és megadja nekik mindazt, amire vágynak.

Felsóhajtott, nagyot nyújtózott, és elmosolyodott, amikor meglátta a rózsákat az íróasztalon álló vázában. A tavasz az év legjobb időszaka. Ilyenkor indul be az esküvői szezon – ami azt jelenti, hogy a napjai kemény munkával telnek, és még az estéket is tervezgetéssel meg alkotással tölti. Ráadásul az első tavaszi esküvő után őszig nincs megállás.

Emma még a munkájánál is jobban szerette a biztonságot, és a Kézfogó esküvőszervező vállalkozás pontosan ezt nyújtotta számára. Három legjobb barátnőjével együtt minden nap átélhette a folytonosság, az elégedettség és a kiteljesedés felemelő érzését. Közben virágokkal foglalkozhatott, és a szó szoros értelmében közöttük élhette az életét.

A nő szemügyre vette a kezét. Az apró szúrásokat és vágásokat harctéri sebesülésnek tartotta, és büszke volt rájuk. Ma reggel mégis bánta, hogy már régen nem járt a manikűrösnél.

Az órára nézett, és kiszámolta, hogy mennyi ideje van még. A rá váró feladatoktól fellelkesülve talpra ugrott, bement a hálószobába, és a pizsamája fölé felkapott egy melegebb, cipzáras felsőt. Mielőtt felveszi a konzultációkra szánt elegáns kosztümöt, még átmegy a főépületbe, ahol Mrs. Grady reggelivel várja őket. Milyen jó, hogy nem kell ezzel bajlódnia!

Leszaladt a nappaliba, és közben arra gondolt, hogy az élete tele van kellemes izgalmakkal.

Átment a nappalin, amelyet irodának és fogadószobának használt, és gyorsan körülnézett, mielőtt az ajtóhoz indult. Az első konzultáció előtt még felfrissíti a kiállított virágokat, de most nem tudta megállni, hogy néhány másodpercig ne gyönyörködjön a kinyílt liliomok látványában.

Kilépett az épületből, amely egykor a Brown-birtok vendégháza volt, de most az ő otthona, és a Kézfogó keretein belül működő Bokréta virágkötészet központja.

Nagyot szippantott a friss tavaszi levegőből, és csalódottan megborzongott.

Miért van ilyen hideg áprilisban? Hiszen nemsokára előbújnak a nárciszok, és a kertben vidáman mosolyognak a kiültetett árvácskák! Nem fogja hagyni, hogy a hűvös reggel – és a szitáló eső – elrontsa a hangulatát.

Egyik kezében a kávésbögrét tartotta, de a másikat gyorsan zsebre vágta, és fázósan behúzta a nyakát, majd sietős léptekkel elindult a főépület felé.

Hiába van hűvös, akkor is éledezik a természet, vigasztalta magát. Ha közel hajol a fák ágaihoz, látja a pattanni készülő zöld rügyeket. Nemsokára virágzik a som és a cseresznye, a krókuszok pedig már kidugták a fejüket a föld alól. Lehet, hogy lesz még egy kis tavaszi hóesés, de a legrosszabb időszakon már túl vannak.

Nemsokára nekiláthat az ásásnak, hogy az üvegházban őrzött kincseit kiültesse a kertbe, és még több szépséggel árassza el a tájat. Mert hiába készít csokrokat, virágdíszeket, füzéreket és koszorúkat, az anyatermészetet semmi nem múlhatja felül. A virágba borult kert adja a legtökéletesebb hátteret egy esküvőhöz.

A Brown-birtoknak nincsen párja ezen a téren.

A park már most is nagyon szép volt, de nemsokára mindent eláraszt a színek és az illatok bódító kavalkádja, arra csábítva a látogatókat, hogy a kanyargó ösvényeken sétálgassanak, vagy egy padra leülve csodálják a természet tavaszi pompáját. Parker őt bízta meg a kert gondozásával, pedig a barátnőjére nem jellemző, hogy mást jelöl ki egy feladat egyedüli felelősévé. Így aztán Emma minden évben kedvére játszadozhatott a kertben, megvalósítva minden álmát és elképzelését, miközben szebbnél szebb növényeket ültetett, és irányította a kertépítők munkáját.

A teraszok és a zárt udvarok ideális helyszínt biztosítottak az esküvőkhöz és az egyéb rendezvényekhez. Az ifjú pár választhatott, hogy az úszómedencénél, a teraszon, a rózsalugasban vagy a pergola alatt mondja ki a boldogító igent. Esetleg a tó partján, az egyik hatalmas fűzfa alatt.

Itt minden megvan, amire szükségünk lehet, gondolta Emma elégedetten.

És a ház? Nem is lehetne csodálatosabb hátteret elképzelni a méltóságteljes épületnél, amely világoskék falaival, sárga és krémszínű ablakkereteivel mesebeli hangulatot árasztott. Az ívelt ablakok, a csipkés erkélyek eleganciát és kecsességet sugároztak, a bejárat oszlopait pedig mintha arra teremtették volna, hogy örökzöldekkel vagy színpompás koszorúkkal díszítsék fel egy-egy esemény tiszteletére.

Gyermekkorában tündérországnak képzelte el ezt a helyet, amelyet egy igazi palota tett teljessé.

Most itt volt az otthona.

Emma a birtok hajdani fürdőháza felé vette az útját. Mac, a barátnője a felújított épületben lakott, és ott rendezte be a fényképész műtermét. A ház ajtaja most kinyílt, és Emma mosolyogva intett a magas, vékony férfinak, aki éppen távozni készült.

– Jó reggelt, Carter! – kiáltott oda a kissé kócos, gyapjúszövet öltönyt viselő ismerősnek.

– Szia, Emma.

Carter családja és Emma szülei időtlen idők óta jó barátságban voltak. Carter Maguire korábban a Yale Egyetemen dolgozott, de most a régi középiskolájukban tanított angol irodalmat, és jegyben járt Emma egyik legjobb barátnőjével.

Az élet valóban olyan, mint egy virágoskert, gondolta Emma.

Ettől a gondolattól felvidulva odalépett Carterhez, megragadta a kabátja gallérját, és lehúzta magához az arcát, hogy egy hatalmas csókot cuppantson rá.

– Nahát – mondta a férfi, és egy kicsit elpirult.

– Hé! – Mackensie is felbukkant az ajtóban, és álmos szemmel nekitámaszkodott az ajtófélfának. Vörös haja szinte világított a reggeli félhomályban. – El akarod csavarni a vőlegényem fejét?

– Az lehetetlen, mert teljesen elvakítottad és megbabonáztad.

– Ez igaz.

– Nos… – Carter zavart mosollyal nézett a két nőre. – A mai napom igazán jól kezdődik. A tantestületi értekezlet fele ennyire sem lesz élvezetes.

– Jelents beteget – duruzsolta Mac. – Majd gondoskodom arról, hogy élvezetes legyen a reggeled.

– Jó ötlet, de… Nos, mennem kell. Viszlát, hölgyek.

Emma mosolyogva nézett a férfi után, aki sietős léptekkel ment a kocsija felé.

– Istenem, de édes!

– Valóban az.

– Te meg ragyogsz a boldogságtól.

– És már menyasszony vagyok! Meg akarod nézni a jegygyűrűmet?

– Hűha! – álmélkodott Emma engedelmesen, amikor Mac az orra alá tartotta a kezét. – Nahát!

– Reggelizni mész?

– Úgy terveztem.

– Várj. – Mac hátranyúlt, lekapott egy kabátot a fogasról, majd becsukta maga mögött az ajtót. – Ma még csak egy kávét ittam, ezért… – Ahogy egymás mellett lépdeltek, Mac összeráncolta a szemöldökét, és szemrehányó pillantást vetett Emmára. – Ez az én bögrém – jelentette ki.

– Mindjárt visszaadom.

– Tudod, hogy miért vagyok ilyen jókedvű, és miért nem volt időm reggelizni? A játék neve „zuhanyozzunk együtt”.

– A menyasszony már megint dicsekszik.

– És büszke rá. De te miért vagy ilyen vidám? Titokban egy férfit rejtegetsz a lakásodban?

– Sajnos nem. De ma öt konzultációm lesz. Remekül kezdődik ez a hét, és a múlt hét is jól végződött. Ugye, milyen meghitt volt a tegnap délutáni esküvő?

– Igen. Nagyon meghatónak találtam, hogy egy hatvanas éveiben járó pár a gyerekei és az unokái társaságában fogad örök hűséget egymásnak. Ráadásul biztató volt, hogy az első házasságuk után képesek újra kezdeni, és készek ismét megosztani valakivel az életüket. Készítettem róluk néhány csodálatos felvételt, és úgy érzem, hogy boldogok lesznek.

– Erről jut eszembe, még nem beszéltük meg, milyen virágokat akarsz az esküvődre. Igaz, hogy messze van még a december, de te is tudod, milyen gyorsan repül az idő.

– Még az eljegyzési képeket sem terveztem meg. Nem nézegettem ruhákat, és azt sem döntöttem el, hogy milyen színűt szeretnék.

– Én szeretnék minél csillogóbb lenni a képeken – mondta Emma, és megrebegtette a szempilláit.

– Te még akkor is jól nézel ki, ha zsákvászonba csavarnak. Nem is tudom, melyikünk dicsekszik.

Mac kinyitotta a mosókonyha ajtaját, és alaposan letörölte a lábát, mert tudta, hogy Mrs. Grady már megjött a téli üdüléséből.

– Mihelyt kiválasztottam a ruhát, megbeszéljük a többit.

– Te leszel az első közülünk, akinek itt lesz az esküvője! – lelkendezett Emma.

– Igen. Nagy kihívás lesz egy olyan esküvőt szervezni, amelyben résztvevők is vagyunk.

– Tudod, hogy Parkerre mindig számíthatsz. Számára nem létezik lehetetlen feladat, és ezt is zavartalanul le fogja majd vezényelni.

Beléptek a konyhába, és egy nagy felfordulás kellős közepébe csöppentek.

Maureen Grady rendíthetetlen nyugalommal és szelíd arccal tevékenykedett a tűzhelynél, de Parker és Laurel zihálva nézett farkasszemet egymással a konyha két sarkából.

– Meg kell csinálnunk! – erősködött Parker.

– Szó sem lehet róla. Még mit nem!

– Laurel, az üzlet arról szól, hogy kiszolgáljuk az ügyfeleket.

– Eláruljam, hogy mivel szeretném kiszolgálni ezt az ügyfelet?

– Hagyd abba, Laurel! – Parker lófarokba fogta sűrű barna haját, és már felvette az elegáns sötétkék kosztümjét. Hasonló színű szeme villámokat szórt a haragtól. – Már összeírtam mindent: a vendégek számát, a színeket, a kiválasztott virágokat. Nem is kell beszélned vele, majd én közvetítek.

– Mindjárt megmondom, hogy mit csinálj a listáddal.

– A menyasszony…

– A menyasszony egy ostoba liba. Egy elkényeztetett majom, aki egy éve világosan a tudomásomra hozta, hogy nem tart igényt a szolgálataimra. Felőlem fűrészport is ehet az esküvőjén, mert én nem készítek neki tortát. Kicsit későn jött rá, hogy milyen rosszul döntött.

Laurel haja kócos volt az alvástól, és még nem vette le a pamutpizsamáját. Durcásan ledobta magát a reggelizősarok egyik székére.

– Kérlek, nyugodj meg, Laurel! – Parker lehajolt, és felvett egy dossziét a padlóról. Valószínűleg Laurel dobta oda, gondolta Emma. – Ebben mindent megtalálsz, amire szükséged van. – Parker az asztalra tette a dossziét. – Már megnyugtattam a menyasszonyt, hogy teljesítjük a kívánságát, ezért…

– Akkor szombatig tervezz meg és készíts el egy négyszintes esküvői tortát, egy vőlegénytortát, meg többféle desszertet kétszáz ember számára. Mindezt előzetes felkészülés nélkül, miközben három másik rendezvény is vár rád a hétvégén, egy pedig a hét közepén.

Laurel felvette a dossziét, és konok arccal visszaejtette a padlóra.

– Most úgy viselkedsz, mint egy gyerek.

– Rendben van. Akkor gyerek vagyok.

– Kislányok, megérkezett a két kis barátnőtök! – kiáltotta Mrs. Grady negédes hangon, és a szeme csupa vidámság volt.

– Úgy hallom, az anyám hív – motyogta Emma, és ki akart hátrálni a helyiségből.

– Ne menj el! – szólt rá Laurel, és felpattant a székről. – A szombat esti Folk–Harrigan-esküvőről van szó – magyarázta felháborodottan. – Emlékszel a menyasszony viselkedésére az első közös konzultáción? Megvetően biggyesztette a száját, amikor szóba került, hogy a Marcipán Kézfogó készíti a tortát és a desszerteket. A javaslataimat lekicsinyelte, és kijelentette, hogy az esküvőjéhez minden édességet az unokatestvére fog szállítani, aki New Yorkban dolgozik cukrászként, és Párizsban tanulta a mesterségét. Fennhéjázó hangon hozzátette, hogy egy olyan szakembert akar megbízni, aki fontos eseményekhez készít desszerteket. Emlékszel, hogy mit mondott nekem?

– Nos… – Emma kényelmetlenül toporgott, mert Laurel egyenesen a szívére bökött a mutatóujjával. – Nem szóról szóra – nyögte ki végül.

– Én viszont minden egyes szavára emlékszem. Gúnyos arccal közölte, hogy valószínűleg képes vagyok bizonyos rendezvények ellátására, de ő a legjobbat akarja a saját esküvőjén. Micsoda szemtelenség!

– Valóban nagyon udvariatlan volt – ismerte el Parker engesztelő hangon.

– Még nem fejeztem be! – förmedt rá Laurel. – Most, az utolsó pillanatban a csodálatos unokatestvér hatalmas botrányba keveredett, és megszökött az egyik ügyfelével. Nem csoda, hogy kereket oldottak, mert akkor találkoztak egymással, amikor a férfi vőlegényként, a saját esküvői tortája ügyében kereste fel. A nő most azt várja tőlem, hogy ugorjak be a felszívódott New York-i csodacukrász helyett, és mentsem meg az esküvőjét.

– Mi pedig pontosan ezt fogjuk tenni. Laurel… – kezdte Parker, de a barátnője belé fojtotta a szót.

– Nem téged kérdeztelek! – A nő Macre és Emmára bökött. – Az ő véleményüket akarom hallani.

– Micsoda? Mondtál valamit? – kérdezte Mac, és elmosolyodott. – Sajnálom, de zuhanyozás közben víz ment a fülembe, és nem hallok semmit.

– Gyáva! – biggyesztette le a száját Laurel, és Emmához fordult: – Te mit szólsz ehhez, Em?

– Nos…

– Reggeli! – kiáltotta Mrs. Grady, és felemelte a kezét. – Mindenki az asztalhoz! Omlett és barna kenyérből készült pirítós. Üljetek le, és egyetek.

– Addig egy falatot sem eszem, amíg…

– Azért üljünk le. – Emma megpróbálta félbeszakítani Laurel panaszáradatát. – Hadd gondolkodjak egy kicsit. Üljünk le, és… Mrs. G, ez csodásan néz ki! – A nő megragadott két tányért, és pajzsként maga elé tartotta őket. – Ne feledjük, hogy egy csapat vagyunk – mondta, és az asztalhoz ült.

– Nem téged sértettek vérig, és nem te vagy tele munkával – méltatlankodott Laurel.

– De igen. Legalábbis eddig teljesen be vagyok táblázva. Whitney Folk nem egy menyasszony, hanem egy igazi szörnyeteg. Órákig tudnék beszélni arról, hogy milyen nehéz vele dolgozni, de majd máskor szórakoztatlak titeket.

– Nekem is vannak történeteim – jegyezte meg Mac.

– Nocsak! Rendbe jött a hallásod? – morogta Laurel.

– Az a nő valóban udvariatlan, követelőző, elkényeztetett, elviselhetetlen és kellemetlen – sorolta Emma. – Gyakran felmerülnek problémák az esküvő tervezése során, és előfordul, hogy némelyik pár furcsán viselkedik. Mégis mindig meg vagyok győződve arról, hogy a boldog házasságuk első és legemlékezetesebb napját szervezzük meg nekik. Ezzel a nővel kapcsolatban azonban erős fenntartásaim vannak. Meglepne, ha két évnél tovább kibírnák egymás mellett. Nagyon goromba volt veled, de szerintem nem gúnyolódott. Egyszerűen ilyen a stílusa. Nem sikerült belopnia magát a szívembe.

Laurelen látszott, hogy jólesik neki a támogatás, és most ő vetett gúnyos pillantást Parkerre, mielőtt nekilátott a reggelinek.

– De akkor is egy csapat vagyunk, és az a feladatunk, hogy a legundokabb ügyfelet is kiszolgáljuk. Ez elég indok arra, hogy most is ezt tegyük – folytatta Emma, nem törődve Laurel haragos pillantásával. – Ráadásul megmutathatod annak a beképzelt, csontos fenekű némbernek, hogy egy igazi cukrász még nehéz körülmények között is képes csodákat tenni.

– Ezzel már Parker is próbálkozott nálam – húzta el a száját Laurel.

– Igen? – Emma a villájára tűzött egy falat omlettet. – Nos, akkor igaza volt.

– Bármikor lepipálom azt a szemérmetlen, vőlegényrabló unokatestvért.

– Ez nem kérdés. Szerintem térden kéne csúsznia előtted.

– Szeretem, ha térden csúsznak előttem – gondolkodott el Laurel. – És könyörögnek.

– Lehet, hogy el tudom intézni – jelentette ki Parker, és felemelte a kávésbögréjét. – Azt is közöltem már vele, hogy a rövid határidő miatt felárat számítunk fel. Huszonöt százalékkal toldottam meg a számlát. Úgy kapott rajta, mint a fuldokló a mentőövbe, és szinte sírt a meghatottságtól.

Laurel kék szemében gonosz fény gyúlt.

– Sírt?

Parker félrehajtotta a fejét, és felvonta a szemöldökét.

– Tehát?

– A sírás meghatott. De be kell érnie azzal, amit kap, és egy szava sem lehet.

– Természetesen.

– Majd tudasd velem, hogy milyen lesz a torta – nézett Laurelre Emma. – Ahhoz igazítom a virágokat és az asztaldíszeket. Mikor hívott fel a kétségbeesett menyasszony? – kérdezte Parkertől együtt érző hangon.

– Hajnali fél négykor.

Laurel megsimogatta Parker kezét.

– Sajnálom.

– Ez a dolgom. Ne aggódj, megoldjuk, mint mindig.

Mint mindig, gondolta Emma, miközben a nappaliban lévő virágokat rendezgette. Biztos volt abban, hogy ez a jövőben is így lesz. A falon lógó, egyszerű fehér keretbe foglalt fényképre nézett, amelyen három kislány esküvőset játszik egy nyári kertben. Aznap ő volt a menyasszony, a kezében egy vadvirágokból kötött csokrot szorongatott, és csipkéből készült fátyol takarta el a haját. A képen a barátnőivel együtt elragadtatott arccal nézi, ahogy egy kék pillangó leszáll a csokorra, és megpihen az egyik sárga pitypangon.

Mac is velük volt aznap. Ő készítette a felvételt, és sikerült elkapnia a pillanatot. Emma még mindig csodának tartotta, hogy felnőtt korukra egy jól jövedelmező vállalkozás lett a kedvenc gyerekkori játékukból.

Ma már nem gyermekláncfűből készítik a csokrokat, gondolta, miközben megigazította a párnákat. De minden ifjú ara arcán most is ugyanaz az örömteli ragyogás jelenik meg, amikor átnyújtja az elkészült menyasszonyi csokrot. Azt a különleges bokrétát, amit csak neki szánt.

Remélhetőleg a mostani megbeszélés is úgy végződik, hogy aláírják a szerződést egy jövő tavaszi esküvőről, amikor a menyasszony örömmel veszi át a kész csokrot.

Elrendezte a dossziékat, az albumokat, a könyveket, aztán a tükörhöz lépett, hogy ellenőrizze a haját és a sminkjét. Még egyszer megigazította magán a nadrágkosztümöt, majd elégedetten bólintott.

A Kézfogóban mindig nagy hangsúlyt fektetünk a megjelenésre, gondolta.

Megszólalt a telefon, ezért abbahagyta a készülődést, és odalépett a készülékhez.

– Bokréta virágkötészet, Kézfogó ügynökség – szólt vidám hangon a kagylóba. – Szia, Roseanne. Persze, hogy emlékszem rád. Októberi esküvő. Nem, nincs még túl korán.– Beszéd közben Emma elővett egy jegyzetfüzetet az íróasztalfiókból. – Megbeszélhetünk egy konzultációt a jövő hétre, ha ráérsz. Hoznál egy fényképet a ruhádról? És tudod már, hogy a résztvevők milyen ruhában lesznek? Meg a színek… Igen. Segítek, ne félj. Megfelel jövő hétfőn, kettőkor?

A nő beírta a megbeszélés időpontját, aztán hátranézett a válla fölött, mert hallotta, hogy az épület előtt megáll egy autó.

Az egyik ügyféltől még el sem köszönt a telefonban, és már érkezik a következő.

Ezért imádja a tavaszt!

Emma már az utolsó ügyfelével foglalkozott. A fiatal nőt a nappaliban berendezett kiállítási területhez vezette, hogy megmutassa neki a selyemvirág csokrokat, meg az asztalon és a polcokon sorakozó mintadarabokat.

Emma megállt az egyik polc előtt.

– Ezt készítettem neked, miután e-mailben elküldted a ruhád fényképét, és kiválasztottad a színeket meg a kedvenc virágaidat. Tudom, hogy egy hatalmas csokrot akartál, de…

Emma levett egy gyöngyös szalaggal díszített, liliomból és rózsából kötött bokrétát.

– Azért a végső döntés előtt vess erre egy pillantást.

– A kedvenc virágaim! – kiáltott fel a nő. – Valóban gyönyörű, de valahogy nem tűnik elég nagynak.

– A ruhád szabásához, a szoknya eséséhez, és a fűzőn lévő gyöngydíszítéshez jobban illik egy modern csokor. Pontosan azt szeretném adni neked, amit akarsz, Miranda. És szerintem ez a megoldás közelebb áll az elképzelésedhez.

Emma levett a polcról egy hatalmas csokrot.

– Ez úgy néz ki, mint egy virágoskert – ismerte be a nő.

– Igazad van. Hadd mutassak néhány fényképet. – Emma kinyitotta a pulton heverő irattartót, és kivett belőle két képet.

– Az én ruhám! Ezzel a csokorral!

– A társam, Mac nagyon ügyesen bánik a számítógépes fényképszerkesztő alkalmazásokkal, és a két trükkfelvétel segítségével láthatod, hogy a ruhádhoz melyik stílus áll jobban. Ne feledd, hogy nincs rossz döntés. Ez a te napod, és addig nem nyugszunk, amíg minden részlet olyan nem lesz, amilyennek megálmodtad.

– Azt hiszem, igazad van – állapította meg Miranda, miután szemügyre vette mindkét képet. – A nagy csokor elnyomja a ruhát, de azt a másikat mintha hozzá tervezték volna. Elegáns, mégis romantikus. Szerinted is romantikus?

– Igen. A halvány rózsaszín liliom, a fehér rózsa, a zöld díszítés, a fehér szalag és a sok csillogó gyöngy meseszerűvé teszi a megjelenésedet. Arra gondoltam, hogy ha ezt választod, akkor a szertartás résztvevői is liliomot fognak hordani, csak rózsaszín szalaggal.

– Szerintem… – Miranda a sarokban álló régimódi tükörhöz vitte a csokrot, és felragyogott az arca, amikor megpillantotta magát. – Úgy néz ki, mintha tündérek készítették volna. Nagyon tetszik!

Emma beírta a jegyzettömbjébe a menyasszony választását.

– Örülök neki. Majd még dolgozunk rajta, de ebből a csokorból indulunk ki. Az asztalon átlátszó üvegvázák lesznek, és a fogadás alatt abban fognak majd pompázni a virágok. Most pedig beszéljünk arról a csokorról, amit a szertartás végén feldobsz. Fehér rózsákból terveztem neked. – Emma leemelt egy újabb mintadarabot. – Rózsaszín és fehér szalagokkal.

– Tökéletes! Ez az egész sokkal könnyebb, mint gondoltam.

Emma elégedett mosollyal jegyzetelt.

– A virágok nagyon fontosak, de az a lényeg, hogy örömet szerezzenek neked. Ne feledd, hogy nem létezik rossz választás. Az elbeszélésed alapján az esküvődet egy modern romantikus történetnek képzelem el.

– Igen, én is pontosan erre gondoltam.

– Az unokahúgod lesz a virágos lány. Ha jól emlékszem, ötéves.

– Múlt hónapban töltötte be az ötödik évét, és már alig várja, hogy előttünk menjen a széksorok között, és szórja a rózsaszirmokat.

– Nem csoda. – Emma úgy vélte, hogy egy ötéves kislányt nagyon zavarna, ha virágból font gömbcsokrot kéne hordania a karján, ezért elvetette a gondolatot. – Ezt a fehér szaténnal bevont kosárkát fogjuk használni, amelyet apró rózsák, meg fehér és rózsaszín szalagok díszítenek. Rózsaszín és fehér rózsaszirmokkal töltjük meg. A kislány hajdísze ugyancsak rózsaszín és fehér rózsából készül. A ruhától függően lehet egyszerű fejpánt, vagy egy kis korona, hátul hosszú szalagokkal.

– Az unokahúgom nagyon szereti a díszeket meg a szalagokat. El lesz ragadtatva! – Miranda elvette Emmától a selyemvirágból készült mintának szánt fejdíszt. – Istenem, Emma! Ebben úgy fog kinézni, mint egy igazi hercegnő.

– Pontosan. – Amikor Miranda a fejére tette a hajpántot, Emma felnevetett. – Egy ötéves kislány a mennyországban érzi majd magát, és örökké te leszel a kedvenc nagynénje.

– Olyan édes lesz, már alig várom, hogy lássam. Igent mondok mindenre: a kosárra, a fejdíszre, a szalagokra és a rózsákra.

– Remek. Nagyon könnyű veled dolgozni. Most pedig beszéljünk az anyákról és a nagymamákról. Csuklóra erősített vagy ruhára tűzött csokrokat is választhatunk nekik, amelyeket rózsából vagy liliomból állítok össze. De…

Miranda mosolyogva letette a fejdíszt.

– Amikor azt mondod, hogy „de”, akkor mindig valami különlegeset javasolsz. Tehát?

– Arra gondoltam, hogy felhasználhatnánk a klasszikus minicsokrot.

– Még sosem hallottam róla.

– Ez egy apró csokor, amihez egy vízzel teli tartót rögzítünk, hogy a virágok frissek maradjanak. A virágok szára a tartóban van, és azt kell megfogni. Sokkal kényelmesebb, mint magát a csokrot szorongatni. Az asztalukra is teszünk majd vázákat, ahová betehetik a csokrokat, amikor helyet foglalnak. Így az ő asztaluk egy kicsit díszesebb lesz a többinél. Liliommal és rózsával dolgoznék, csak kisebb méretben, és fordított színekkel. Tehát a rózsák lennének rózsaszínűek, és a liliomok fehérek. Ha ez nem megy a ruhákhoz, akkor lehet az egész fehér. A csokor apró virágokból készülne, a tartó pedig ezüstből, ami egyszerű, ugyanakkor finom és elegáns. A tartóba belevéshetjük az esküvő dátumát, és a neveket.

– Ez olyan, mintha az én csokrom miniatűr változatát kapnák. Istenem! Már előre látom, hogy az anyám…

Miranda szeme könnybe lábadt. Emma odanyújtotta neki az asztalon álló papír zsebkendős dobozt, amit mindig kéznél tartott.

– Köszönöm. Az ezüsttartós minicsokrot szeretném. A gravírozáson még gondolkodnom kell, és szeretném Briannel is megbeszélni.

– Rengeteg időnk van.

– De akkor is ezt a megoldást akarom. Az én csokrom kicsinyített mását, ami mégsem ugyanaz, mert más színűek a virágok, és így jobban a sajátjukénak érezhetik. Azt hiszem, egy kicsit le kell ülnöm.

Emma a pihenősarokhoz vezette Mirandát, és a keze ügyébe helyezte a papír zsebkendős dobozt.

– Gyönyörű lesz – nyugtatta meg az elérzékenyült nőt.

– Tudom. Szinte látom magam előtt. Már most elképzelem, pedig még nem is beszéltünk a többi dekorációról, az asztali díszekről, meg a… El kell árulnom valamit.

– Igen?

– A húgom a koszorúslányom, és minden áron azt akarta, hogy a Felfootnál rendezzük meg az esküvőt. Őket tartják a legjobbnak Greenwichben, és tényleg gyönyörű a hely.

– Valóban csodálatos, és állítólag remekül dolgoznak.

– De Briannal beleszerettünk ebbe a házba. Nagyon tetszik a hangulata, és az is, ahogy négyen együtt dolgoztok. Úgy gondoltuk, hogy számunkra ez lesz a tökéletes helyszín. Valahányszor idejövök konzultációra, érzem, hogy jól döntöttünk. Nagyszerű esküvőnk lesz. Elnézést – szipogta a nő, és megtörölte a szemét.

– Semmi baj. – Emma is vett magának egy zsebkendőt. – Nagyon hízelgő a véleményed, és hidd el, hogy akkor vagyunk a legboldogabbak, ha egy menyasszony örömkönnyeket hullat nálunk. Még meg kell beszélnünk, hogy a vőlegénynek milyen virág legyen a gomblyukában, de előtte igyunk meg egy pohár pezsgőt.

– Ezt komolyan mondod? Ha nem lennék fülig szerelmes Brianbe, akkor most téged kérnélek meg, hogy vegyél feleségül.

Emma nevetve felállt.

– Mindjárt jövök.

Miután kikísérte az izgatott menyasszonyt, Emmát kellemes fáradtság fogta el. Leült az irodájában, hogy megigyon egy csésze erős kávét. Mirandának igaza van, gondolta, miközben beírta a noteszába a részleteket. Valóban csodálatos esküvője lesz. Rengeteg virággal, modern stílusban, mégis egy kis romantikus felhanggal. Mindenütt gyertyák, szalagok és ezüstös ragyogású füstfátyol. Sok rózsaszín és fehér, néhol merész kékkel vagy zölddel vegyítve, amely kiemeli a csokrok finom színét, és változatosabbá teszi a megjelenítést. Egyszerű, mégis sejtelmes vonalak, amelyet tündérország szeszélyes fényei ragyognak be.

Nekilátott a részletes szerződés elkészítésének, és közben gratulált magának az eredményes naphoz. A szerdai rendezvényig még sok munka várt rá, ezért úgy döntött, hogy aznap korán lefekszik.

Nem megy át a főépületbe, hogy megnézze, mit főzött Mrs. G vacsorára, inkább készít magának egy salátát, vagy valami könnyű tésztát. Aztán az ágyban fekve megnéz egy jó filmet, vagy a kedvenc folyóiratait olvasgatja, és közben felhívja az anyját. Egy ilyen pihentető este után tizenegykor már az igazak álmát aludhatja.

Éppen a szerződést nyomtatta, amikor a telefonja két rövid csengetéssel jelezte, hogy valaki a magánvonalán keresi. Emma a kijelzőre nézett, és elmosolyodott.

– Szia, Sam.

– Szia, szépségem. Mit csinálsz otthon, amikor velem kéne lenned?

– Dolgozom.

– Hat óra múlt. Hagyd abba a robotolást, drágám. Adam és Vicki partit rendez, de először elmehetnénk vacsorázni. Egy óra múlva érted megyek.

– Lassan a testtel, Sam. Már megmondtam Vickinek, hogy ma este nem érek rá. Egész nap konzultációim voltak, és még egy órába telik, mire…

– Enned akkor is kell, nem? Ha egész nap dolgoztál, akkor igazán megérdemelsz egy kis szórakozást. Szeretném, ha velem töltenéd az estét.

– Ez nagyon kedves, de…

– Ne kényszeríts arra, hogy egyedül menjek el a partira. Csak beugrunk, iszunk egyet, jókat nevetünk, és akkor megyünk el, amikor akarod. Ne törd össze a szívemet, Emma.

A nő nagyot sóhajtott, és látta, hogy a korai lefekvésről szőtt álmai szertefoszlanak.

– A vacsora nem fér bele az időmbe, de nyolc körül találkozhatunk Vickiéknél – adta be a derekát.

– Érted megyek nyolckor.

És amikor hazahozol, majd be akarsz jönni, gondolta Emma. Arról szó sem lehet.

– Inkább találkozzunk Vickiéknél. Legalább nyugodtan maradhatsz még, ha jól érzed magad, és nekem már mennem kell.

– Ha nem tudok többet kikönyörögni, akkor beérem ennyivel. Viszlát a partin!

2.

Emma azzal vigasztalta magát, hogy szereti a házi összejöveteleket, ahol mindig szívesen találkozik a barátaival és ismerkedik új emberekkel. Imádott öltözködni, a tükör előtt időzni, és a sminkjét meg a frizuráját igazgatni.

Nem csoda, hiszen igazi nő volt.

Adamet és Vickit is kedvelte, és négy éve ő mutatta be őket egymásnak, miután egyértelművé vált, hogy Adammel inkább barátok lesznek, és nem szeretők.

Később a Kézfogó szervezte az esküvőjüket.

Samet is kedveli, gondolta sóhajtva, amikor megállt az új kétszintes épület előtt, és lehajtotta a tükröt a kocsiban, hogy még egyszer ellenőrizze a sminkjét.

Szeretett Sammel étterembe, vendégségbe vagy koncertre menni. Csak az a bizonyos szikra hiányzik, állapította meg szomorúan. Amikor először találkoztak, tízből hét pontot adott neki, és remélte, hogy még fejlődni fog. Hiszen okosnak és humorosnak találta, értékelte választékos öltözködését, és vonzó külsejét. Ám az első csók után a férfi alig ért el két pontot a tízes skálán.

Nem az ő hibája, ismerte be Emma, miközben kiszállt a kocsiból. Egyszerűen nincs közöttük bizsergés. Pedig adott neki még néhány lehetőséget, mert a csókolózás a kedvenc időtöltései közé tartozott. De Sam teljesítménye soha nem emelkedett a kettes szint felé – és akkor még nagylelkű volt.

Nagyon kínos egy férfinak megmondani, hogy nem szándékozik lefeküdni vele, Emma mégis közölte ezt a tényt Sammel. Csak az a gond, hogy a férfi nem vette komolyan.

Talán talál valakit a partin, akit bemutathat neki.

Belépett a házba, és azonnal körülvette a zene, a fény meg a beszélgetés zaja. Érezte, hogy a vére pezsegni kezd. Igen, nagyon szereti az összejöveteleket!

Gyorsan körülnézett, és legalább egy tucat ismerőst pillantott meg.

Üdvözölte, illetve megölelte őket, és közben a házigazdák keresésére indult. Észrevette az egyik távoli unokatestvérét, és intett neki, hogy nemsokára odamegy hozzá. Addison. A nő egyedülálló, szeret szórakozni, és rendkívül vonzó. Remekül összeillenek Sammel.

Mindenképpen be fogja őket mutatni egymásnak.

Vickit a tágas nappali helyiség konyhájában találta. Éppen a barátaival beszélgetett, de arra készült, hogy körbevisz egy étellel megrakott tálcát.

– Emma! – kiáltott fel a háziasszony. – Nem gondoltam volna, hogy mégis el tudsz jönni.

– Tulajdonképpen csak beugrottam. Nagyszerűen nézel ki, Vicki.

– Akárcsak te. Köszönöm – mosolyodott el a nő, és elvette a tulipáncsokrot Emmától. – Gyönyörűek ezek a virágok!

– Nagyon örülök a tavasznak, és a tulipánok jelzik, hogy vége a télnek. Segíthetek?

– Nem kell, boldogulok egyedül is. Tölthetek egy pohár bort?

– Csak egy fél pohárral. Kocsival vagyok, és tényleg nem maradhatok sokáig.

– Egy fél pohár cabernet. – Vicki a pultra tette a tulipánokat, hogy szabaddá tegye a kezét. – Egyedül jöttél?

– Tulajdonképpen Sammel találkozom.

– Értem. – Vicki jelentőségteljes pillantással nézett Emmára.

– Nem. Nem úgy.

– Értem.

– Majd én – ajánlkozott Emma, amikor Vicki elővett egy vázát a virágoknak. Megnyitotta a vízcsapot, és halkabb hangon folytatta a beszélgetést. – Mit gondolsz Addisonról és Samről?

– Együtt vannak? Nem is tudtam, hogy…

– Nem arról van szó. Csak szerintem kedvelnék egymást.

– Biztosan. Azt hiszem. De ti is olyan jól néztek ki egymás mellett Sammel.

Emma vállat vont, és nem kommentálta Vicki megállapítását.

– Hol van Adam? Még nem láttam ebben a nagy tömegben.

– Valószínűleg a teraszon sörözik Jackkel.

– Jack is itt van? – Emma a virágokkal foglalatoskodott, és ügyelt arra, hogy a hangja közömbös maradjon. – Akkor őt is üdvözölnöm kell.

– Amikor utoljára arra jártam, éppen a baseballról beszélgettek. Tudod, milyenek.

Emma jól tudta. Jack Cooke-ot már több mint tíz éve ismerte, mert a Yale-en szobatársa volt Delaney-nek, Parker bátyjának. A férfi sok időt töltött a Brown-birtokon, míg végül Greenwichbe költözött, és megalapította a saját építészeti vállalkozását.

A támogatása nagyon sokat jelentett számukra, amikor Parker és Del szülei meghaltak egy repülőgépbalesetben. Később segített átalakítani a régi vendégházat meg a fürdőházat, hogy megfeleljen az új cégük, a Kézfogó igényeinek.

Jack tulajdonképpen családtagnak számított.

Ezért a távozása előtt mindenképpen köszönnie kell neki.

Emma megfordult, és a borospohárral a kezében a terasz felé indult, de megpillantotta Samet, aki akkor lépett be a helyiségbe. Annyira jóképű, sóhajtott fel magában. Magas, jó felépítésű, és a szeme mindig vidáman csillog. Talán egy kicsit túlságosan tökéletes. A frizurája kifogástalan, az öltözete makulátlan, mégis…

– Hát itt vagy? Szia, Vic. – A férfi megpuszilta a háziasszonyt, és a kezébe nyomott egy díszdobozos cabernet-t (íme, a tökéletes ajándék), majd barátságos mosolyt villantott Emmára. – Éppen a keresésedre akartam indulni.

Megcsókolta Emmát, de az érintése alig érte el a kellemes szintet a képzeletbeli skálán.

A nő gyorsan hátralépett, és a szabad kezét a férfi mellkasára szorította, nehogy ismét el kelljen viselnie a csókját.

– Szia, Sam – üdvözölte barátságos nevetéssel.

Jack ekkor lépett be a helyiségbe. A bőrkabátját nem gombolta be, egy kopott farmer volt rajta, sötétszőke haját pedig felborzolta a szél. Amikor meglátta Emmát, felvonta a szemöldökét.

– Szia, Em – mondta, és elmosolyodott. – Nem akarok zavarni.

– Szia, Jack. – A nő még távolabb lökte magától Samet. – Ismered Samet, ugye?

– Igen. Hogy vagy? – nézett Jack a férfira.

– Remekül – felelte Sam, és átkarolta Emma vállát. – És te?

– Nem panaszkodhatok. – A férfi a pulthoz lépett, kivett a tálból egy burgonyaszirmot, és a szószba mártotta. – Mi a helyzet a birtokon? – érdeklődött.

– Rengeteg munkánk van. A tavasz az esküvőkről szól.

– Szerintem meg a baseballról. A minap láttam az anyádat, aki még most is a leggyönyörűbb nő a világon.

Emma arca ellágyult.

– Ez igaz – bólintott mosolyogva.

– Még mindig nem hajlandó elhagyni az apádat a kedvemért, de azért reménykedem. Nos… majd még találkozunk. Viszlát, Sam.

Jack távozása után Sam Emma felé fordult, de a nő már ismerte ezt a trükköt, és gyorsan odébb lépett, mielőtt Sam a pulthoz szorítja.

– El is felejtettem, hogy Vickivel meg Adammel milyen sok közös barátunk van. Szinte mindenkit ismerek itt, és úgy illik, hogy üdvözöljem őket. Egyébként láttam valakit, akinek mindenképpen be szeretnélek mutatni. Találkoztál már az unokatestvéremmel, Addisonnal? – kérdezte Emma, és megragadta Sam karját.

– Nem hiszem.

– Én sem beszéltem vele már hónapok óta. Keressük meg, hogy megismerhessétek egymást.

Emma a társaság sűrűjébe vonszolta a férfit.

Jack a barátaival beszélgetett, mandulát rágcsált, és közben nézte, ahogy Emma átvezeti a tömegen az ifjú nagymenőt. Emmaline ma is ragyogóan néz ki, állapította meg.

Sötétkék szeme, telt ajka és göndör hajkoronája minden pillantást azonnal rabul ejtett. Formás teste és aranybarna bőrszíne még feltűnőbbé tette a megjelenését. Jacket azonban nemcsak a nő külseje érdekelte, hanem a személyiségéből áradó tüzet és ragyogást is mindig megcsodálta. Kívül-belül tökéletesnek találta Emmát.

Aki a legjobb barátja tiszteletbeli húga, emlékeztette azonnal magát.

Emmát ritkán látta egyedül, mert mindig a barátnői, a rokonai vagy az ismerősei vették körül. Vagy egy férfi legyeskedett körülötte, mint például most is.

Ha egy nő úgy néz ki, mint Emmaline Grant, akkor mindig sürög-forog körülötte egy férfi.

Abban nincsen semmi kivetnivaló, ha nézem, gondolta Jack. Az épületekben és a női testben is nagyra értékelte a tökéletes vonalakat meg a vonzó idomokat. Emma felépítésében semmilyen hibát nem találhatott, ezért úgy tett, mintha a barátai beszélgetésére figyelne, de közben élvezettel figyelte a nőt, aki kecses mozdulatokkal vágta át magát a tömegen.

A viselkedése lazának és önfeledtnek tűnt. Időnként megállt, hogy üdvözöljön valakit, meghallgatta, amit mondtak neki, és vidáman nevetgélt vagy mosolygott. Ám Jack már sokat tanulmányozta az évek során, és tudta, hogy Emma nem véletlenül tör előre a zsúfolt helyiségben. Célirányosan halad valamerre, de vajon mire készül?

Jackben felébredt a kíváncsiság. Otthagyta a beszélgető társaságot, és egy másik csoporthoz csatlakozott, hogy jobban szemmel tarthassa a nőt.

A férfi – Sam – többször megsimogatta a hátát, és átölelte a vállát. Emma mosolygott, és sűrű szempillái alól felnézett rá, de Jack jól ismerte testének minden rezdülését, és mozdulatai elárulták, hogy nem szívesen veszi társa közeledését.

Aztán hallotta, hogy Emma felkiált.

– Addison!

Jack megborzongott, amikor meghallotta szexi nevetését. Emma egy vonzó külsejű szőke nőhöz lépett, és barátságosan megölelte.

A nők csacsogtak, közben mosolyogva szemügyre vették egymást, és minden bizonnyal dicsérő megjegyzéseket tettek.

Csodálatosan nézel ki! Lefogytál? Nagyon tetszik a frizurád. Jack már többször megfigyelte ezt a sajátos női szertartást, és tudta, hogy sokféle változata létezik, de a téma mindig ugyanaz marad.

Ekkor Emma egy ügyes mozdulattal szembe fordította a társaságában lévő fickót a szőke nővel.

Jack azonnal rájött, hogy miben sántikál, amikor hátrébb húzódott, majd búcsút intett nekik, és távozás közben biztatóan megveregette a férfi karját. Le akarja rázni a nagymenőt, és abban reménykedik, hogy a szőke szépség elvonja a figyelmét.

Amikor Emma eltűnt a konyha irányában, Jack elismerő mozdulattal megemelte a sörét.

Ügyes húzás, Emmaline, gondolta. Ügyes.

Jack korán távozott, mert reggel nyolckor egy fontos megbeszélés várt rá, és egész nap építkezési helyszíneket kellett látogatnia. Aztán le akart ülni a tervezőasztalhoz, hogy papírra vessen néhány ötletet a fényképész műterem bővítésével kapcsolatban. Mac bízta meg ezzel a munkával, miután Carterrel eljegyezték egymást, és most együtt laknak.

Fontosnak tartotta, hogy megőrizze a régi fürdőház eredeti szerkezetét, és magában már felvázolta az épület átalakítását, de szeretett volna még egy kicsit pepecselni a rajzolóasztal mellett, mielőtt megmutatja az elképzeléseit Macnek.

Még nem szokott hozzá a gondolathoz, hogy Macet eljegyezték – ráadásul éppen Carter. Szeretnem kell Cartert, gondolta Jack. Érdekes, hogy észre sem vette, amikor együtt jártak a Yale-re. De akkor is szeretnie kell.

Amióta Carter Maguire megjelent a színen, Mac szeme ragyog a boldogságtól. És ez sokat jelent.

Jack a legnagyobb hangerőre állította a rádiót az autóban, és vezetés közben azt tervezgette, hogy hol szorítson helyet Carter dolgozószobájának. A helyi magániskola irodalomprofesszorának szüksége van egy zugra, ahol… nos, ahol olyasmivel foglalatoskodik, amit az irodalomtanárok szoktak tenni a szabad idejükben.

A napközben többször megeredő esőből estére hószállingózás lett. Igazi New England-i április, gondolta Jack, amikor a fényszórója megcsillant a hópelyheken.

A következő pillanatban észrevett egy autót az út szélén. A jármű motorháztetője nyitva volt, és egy nő állt mellette, csípőre tett kézzel.

A férfi megállt, kiszállt a kocsiból, és Emmához lépett.

– Rég láttalak.

– A pokolba! Ez a tragacs egyszerűen fogta magát, és megállt. – Beszéd közben a nő dühösen hadonászott, és Jack gyorsan hátralépett, nehogy fejbe vágja a kezében tartott elemlámpával. – Ráadásul havazik. Látod ezt?

– Bizony. Megnézted az üzemanyagtartály kijelzőjét?

– Nem fogyott ki a benzin. Annyira nem vagyok ostoba! Talán az akkumulátor, vagy a karburátor. Vagy valami vezeték. Vagy egy ékszíj.

– Egyre közelebb kerülünk a hiba forrásához.

A nő dühösen fújt egyet.

– A csudába, Jack! Virágkertész vagyok, nem autószerelő.

A férfi felnevetett.

– Ez jó. Hívtad már az autómentőket?

– Azt terveztem. De előbb be akartam nézni a motorházba, hátha én is meg tudom oldani a problémát. Miért nem gyártják az autókat úgy, hogy egy átlagember is megértse a működésüket?

– A virágoknak miért adnak furcsa latin nevet, amit senki sem tud kiejteni? Ezt meg én nem értem. Hadd nézzek én is körül odabent. – A férfi az elemlámpáért nyúlt. – Jézusom, Emma! Ennyire fázol?

– Valami melegebbet vettem volna fel, ha tudom, hogy egy hóviharban kell ácsorognom az út szélén.

– Ez csak egy kis hószállingózás – mondta a férfi, de azért levette a kabátját, és a nőre terítette.

– Köszönöm.

Emma belebújt a kabátba, Jack pedig a motor fölé hajolt.

– Mikor vitted utoljára szervizbe?

– Nem tudom. Nem emlékszem.

A férfi a válla felett hátranézett, és szemrehányó pillantást vetett Emmára. Szürke szeme feketének tűnt az esti sötétségben.

– Tehát még soha. Teljesen tönkrementek az akkumulátor vezetékei.

– Az mit jelent? – A nő közelebb lépett, és ő is a motorháztető alá dugta a fejét. – Meg tudod javítani?

– Igen, ha…

A férfi a nő felé fordította a fejét, és találkozott a tekintetük. Jack csak a barna szempárt látta, és egy pillanatra elállt a szava.

– Ha? – kérdezte a nő, és Jack ajkát megcsapta a forró lehelete.

Mi ütött beléd, Jack? A férfi gyorsan hátrahajolt, és felegyenesedett, hogy minél előbb távozzon a veszélyzónából.

– Tehát ha… még van benne élet, akkor a saját akkumulátorommal be tudom indítani, hogy elguruljon hazáig.

– Rendben. Az jó lenne.

– De aztán el kell vinned a szerelőhöz.

– Persze. Megígérem, hogy holnap reggel felhívom.

A nő hangja megremegett, és Jacknek eszébe jutott, hogy valóban hideg van.

– Szállj be a kocsiba, én meg felrakom a kábeleket. Majd szólok, hogy mikor indítsd be a motort.

A férfi is visszaült a volán mögé, és megkerülte Emma autóját, hogy a két kocsi orral szemben álljon. Amikor elővette a kábeleket, Emma ismét kikászálódott az autóból.

– Látni akarom, hogy mit csinálsz – magyarázta. – Hátha egyszer nekem kell.

– Rendben. Tehát itt a kábel, és ott az akkumulátor. Ez a pozitív, ez pedig a negatív pólus. Nem szabad összekeverni, mert ha fordítva rakod rá a töltést, akkor…

Jack az akkumulátorra kapcsolta a kábel egyik végét, aztán fájdalmasan felkiáltott, és egész teste rángatózni kezdett. A nő nem ijedt meg, hanem jót nevetett, és tréfásan megveregette a karját.

– Ne idétlenkedj, Jack! Tudod, hogy fiútestvéreim vannak, és jól ismerem a kisded játékaitokat.

– Akkor arra is megtaníthattak volna, hogyan kell életet lehelni egy lemerült akkumulátorba.

– Azt hiszem, megpróbálták, de nem figyeltem rájuk. A csomagtartómban van egy kábelkészlet, meg néhány tartozék vészhelyzet esetére, de eddig még egyiket sem kellett használnom. A te motortered sokkal… világosabb az enyémnél! – kiáltott fel csodálkozva, amikor a férfi felemelte a kocsija fedelét.

– Szerintem a tiédnél még a pokol bugyrai is világosabbak.

A nő felsóhajtott.

– Nem tiltakozhatok, mert a saját szememmel láttam a különbséget.

– Szállj be, és indítsd el.

– Mit indítsak el? Jól van, csak vicceltem – tette hozzá mosolyogva Emma.

– Haha. Ha beindult, ne állítsd le.

– Értem. – A kocsiban a nő felemelte a keresztbe tett ujját, majd elfordította a slusszkulcsot. Jack arca elkomorodott, amikor meghallotta a motor bágyadt köhécselését. Ám néhány másodperc múlva az autó megemberelte magát, és halk morgással életre kelt.

A nő kidugta a fejét az ablakon, és elmosolyodott.

– Működik!

Ilyen ragyogó mosollyal egy tucat lemerült akkumulátort is fel lehetne tölteni, gondolta a férfi.

– Akkor túráztasd még egy kicsit, aztán hazakísérlek.

– Nem kell. Az neked nagy kerülő lenne.

– Mögötted megyek, hátha útközben ismét lefullad a motor.

– Köszönöm, Jack. Isten tudja, meddig fagyoskodtam volna itt, ha nem jössz. Átkoztam magam, amiért eljöttem erre a partira. Pedig ma este filmet akartam nézni, és korán lefeküdni.

– Akkor miért nem maradtál otthon?

– Mert gyenge vagyok – vonta meg a vállát Emma. – Samnek nem volt kedve egyedül elmenni, én meg szeretem az összejöveteleket. Ezért végül belementem, hogy ott találkozzunk, és majd én korábban eljövök.

– Értem. A szőke nő megtette a magáét?

– Tessék?

– Arra a szőke hölgyre gondolok, akinek lepasszoltad Samet.

– Nem akartam lerázni – mentegetőzött Emma, és elfordította a fejét. Aztán kihúzta magát, és Jack szemébe nézett. – Rendben, igazad van. De csak azért, mert úgy gondoltam, hogy kedvelni fogják egymást. És nem tévedtem. Ezért a jótettért érdemes volt ma este kimozdulni otthonról, de hazafelé menet mégis lerobbantam. Ez olyan igazságtalan! Olyan feltűnően csináltam, hogy még te is észrevetted?

– Engem teljesen lenyűgözött a jelenet. Az volt az est fénypontja! Még a burgonyasziromhoz tálalt szósznál is jobban élveztem. Megyek, leveszem a kábelt, mert kíváncsi vagyok, hogy az akkumulátor megtartja-e a feszültséget. Ha minden rendben van, várd meg, míg beszállok a kocsiba, és csak utána indulj el.

– Rendben. Az adósod vagyok, Jack.

– Ez igaz – bólintott mosolyogva a férfi.

Amikor látta, hogy Emma kocsija továbbra is egyenletesen mormog, Jack becsukta mindkét motorháztetőt. A kábelt visszadobta a csomagtartóba, beült a kormány mögé, és megvillantotta a fényszóróját, hogy jelezzen Emmának. A nő lassan elindult az úton.

Jack követte a lágy hóesésben, és megpróbált nem gondolni arra a pillanatra, amikor egyszerre hajoltak a motorház fölé, és az ajkát megcsapta a nő forró lehelete.

Nemsokára a Brown-birtokhoz értek, és Emma barátságosan dudált egyet, mielőtt bekanyarodott a bekötőútra. A férfi félreállt a kocsival, és nézte, ahogy a hátsó lámpák vörös fénye eltűnik a sötétben.

Aztán ült még egy kicsit magában, majd megfordult, és elindult hazafelé.

Emma a visszapillantó tükörben látta, hogy Jack megáll a bekötőút elején. Talán be kéne hívnia egy kávéra?

Illett volna felajánlani neki egy meleg italt, de már késő. Talán jobb is így.

Nem lett volna bölcs dolog késő este beengedni a lakásába egy jó barátot, akinek a közelében tízes fokozatú bizsergést érez. Ráadásul még mindig remeg a gyomra attól a forró pillanattól, amikor a motorháztető alatt majdnem rávetette magát Jackre.

Az soha nem történhet meg!

Bárcsak átmehetne valamelyik barátnőjéhez, hogy elpanaszolja, mennyire összezavarodott! Legjobb lenne, ha mindhárman ott lennének. Sajnos ezt sem teheti meg. Vannak olyan dolgok, amelyeket az ember még a legjobb barátnőivel sem oszthat meg. Ráadásul szinte biztos, hogy Jack és Mac valamikor régen… bizalmas viszonyba került egymással.

Emma sejtette, hogy Jack rengeteg nővel került meghitt kapcsolatba.

Nem hibáztatja ezért, gondolta, miközben leparkolta az autót a ház előtt. Ő is szereti a férfiak társaságát. Meg a szexet. És gyakran előfordul, hogy az egyik a másikhoz vezet.

Hogyan találja meg az élete szerelmét, ha nem keresi?

Emma leállította a kocsit, majd az ajkába harapott, és ismét elfordította a kulcsot. A motor először barátságtalanul felmordult, mintha méltatlankodna, de végül beindult.

Ez jó jel, gondolta a nő, és ismét kikapcsolta a motort. Mihelyt ideje lesz rá, elviszi egy szerelőhöz. Majd megkéri Parkert, hogy ajánljon neki valakit, mert Parker mindent tud.

A házba érve a hűtőhöz lépett, kivett egy üveg vizet, és felvitte magával az emeletre. Hála Samnek és az ostoba akkumulátornak, meghiúsult a terve, hogy tizenegyig ágyba kerüljön, de talán éjfél előtt még le tud feküdni. Ez azt jelenti, hogy nem bújhat ki a reggeli torna alól.

Nem kereshet kifogásokat, figyelmeztette magát.

Az ásványvizesüveget a fréziával teli váza mellé tette az éjjeliszekrényre, és nekilátott a vetkőzésnek. Ekkor vette észre, hogy még mindig Jack kabátja van rajta.

– A csudába – morogta bosszúsan.

Milyen jó illata van! A bőrkabát és Jack illata olyan bódító keveréket alkot, amitől biztosan nem lesznek békés álmai. Emma a szoba másik végébe vitte a kabátot, és egy fotel támlájára terítette. Majd vissza kell juttatnia Jackhez, de ezen még ráér törni a fejét.

Talán valamelyik barátnője bemegy a városba, és elviszi neki. Nem gyávaságból hagyja másra a feladatot, hanem hatékonyságból.

Szó sincs megfutamodásról, hiszen gyakran találkozik Jackkel. Állandóan összefutnak valahol. De miért tegyen meg egy felesleges utat, amikor más is el tudja intézni? A férfinak biztosan több dzsekije van, és kibírja néhány napig a bőrkabátja nélkül. Ha meg annyira fontos, akkor miért nem vette vissza?

Jack tehet mindenről!

Az előbb elhatározta, hogy nem aggodalmaskodik a kabát miatt, és most mégis ezen töpreng?

Emma felvette a hálóingét, és bement a fürdőszobába, hogy nekilásson a szokásos esti szertartásnak. Lemosta a sminket, megtisztította és bekrémezte az arcát, majd fogat mosott, és kibontotta a haját. A megszokott mozdulatok és a fürdőszoba barátságos légköre mindig megnyugtatta. Szerette a vidám színeket, a formás kádat, és a halványzöld tégelyekkel megrakott polcokat.

Az egyik polcon apró nárciszok mosolyogtak, és a tavaszt ünnepelték. Emmának most mégis úgy tűnt, hogy a vidám arcocskák gúnyosan néznek rá, ezért dühösen leoltotta a villanyt.

Levette az ágyról a díszpárnákat, félretette a hímzett ágytakarót, és megigazította az alvópárnát. Bebújt a paplan alá, és élvezettel kinyújtóztatta a tagjait. Milyen csodálatos az ágynemű selymes érintése, és a frézia meg a…

A pokolba! Még mindig érzi a kabát férfias illatát!

Emma nagyot sóhajtott, és hanyatt dobta magát az ágyban.

Na és? Mi van akkor, ha érzéki gondolatai támadnak Parker bátyjának legjobb barátjával kapcsolatban? Nincsen abban semmi rossz. Az érzéki álmodozás teljesen normális és egészséges dolog. Igenis