A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi: Watch Me

Fordította: Frei-Kovács Judit

Watch Me © 2025 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Kovács Mária

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-615-110-139-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A jövő nemzedékének nagy kérdése nem az, hogy miként szabadítsuk fel a tömegeket, hanem inkább az, hogyan vegyük rá őket, hogy megszeressék a szolgaságot.

Aldous Huxley

Soha senki nem fogja megtudni, mennyi erőszak kellett ahhoz, hogy ilyen gyengéd legyek.

Ismeretlen

ROSABELLE

ELSŐ FEJEZET

Amikor kinyitom a szekrényt, üres polcokat találok.

Persze, ebben nincs semmi meglepő; hiszen hetek óta üresek a polcok. Csak Clara kedvéért játszom el, hogy minden reggel kinyitom a szekrényt, és úgy teszek, mintha más is lenne odabent a fel-alá szaladgáló csótánynál, akinek az otthonául szolgál.

Becsukom a szekrényajtót, aztán odafordulok hozzá. Clara nem száll ki az ágyból, ha nem veszem ki; ma felül, és kimered a jeges ablakon, világos színű szeme még halványabbnak tűnik a hajnali fény kereszttüzében. Remeg a keze, ahogy elhúzza a foszladozott függönyt, és egy kék fény egy pillanatra megvilágítja az üveget.

– Kifogytunk a kenyérből – jelentem be. – Kimegyek.

Bizonyos napokon Clara mindenféle kérdés nélkül hagyja, hogy elmenjek. Máskor megkérdezi, mivel fizetek az ennivalóért, amit hazahozok. Ma annyit mond:

– Az éjjel anyáról álmodtam.

Közönyös arccal fogadom a megjegyzését.

– Megint?

Clara felém fordul, olyan sovány, hogy a szeme mintha belesüppedne az arcába.

– Nem volt jól, Rosa. Szenvedett.

Belelépek a bakancsomba, és megrázom a fejemet, miközben kilépek egy fénysávba.

– Csak álom volt – nyugtatom meg. – A halottak már nem szenvednek.

Clara újra elkapja a tekintetét.

– Mindig ezt mondod.

– És túl sokat bámulod a fényképét – jegyzem meg, miközben bekötöm a cipőfűzőmet. Ma nem remeg a jobb kezem, és eláraszt a megkönnyebbülés hulláma, amikor felállok, de aztán azonnal belém hasít a rémület, amikor észreveszem a kályhában pislákoló tüzet és a mellette lévő, fogyatkozó tűzifarakást. Visszafojtom az ijedségemet.

– Ráadásul – teszem hozzá – te alig ismerted.

– Te meg alig mesélsz róla – vág vissza Clara sóhajtva.

Az ablakon át megpillantok egy vörösfejű harkályt, és megigézve figyelem, ahogy belevájja a csőrét egy mohás fatörzsbe. Jó tíz év telt el a Regeneráció bukása óta – nemrég múlt egy évtizede, hogy itt élünk, a Bárka-szigeten –, és azt kívánom, bárcsak én is minden áldott nap beleverhetném a fejemet valami kemény dologba. Élesen beszívom a levegőt, és ügyet sem vetek az éhség szűnni nem akaró, sajgó mardosására.

Még mindig furcsa érzés madarakat látni.

Megtöltik az eget hanggal és színnel, csiripelnek a tetőkön és a faágakon. Mindenütt körülöttünk örökzöldek kapaszkodnak az ég felé, soha nem adják meg magukat az évszaknak. Itt mindig nyirkos a levegő; zöldbe burkolódzó; hideg. A tavak indokolatlanul csillognak. Távoli hegyvonulatok játszadoznak akvarellszínekben, akár az egymás után sorakozó fogsorok, melyeket áttetszővé tesz a köd. A melegben élő jóllakottak akár gyönyörűnek is nevezhetnék ezt a tájat.

– Nem maradok el sokáig – mondom, és begombolom apa régi kabátját. Évekkel ezelőtt egy tompa késsel levágtam róla a rendfokozati jelzéseket, és közben megsértettem a kezem. – És ha visszajöttem, rakok a tűzre.

– Jó – feleli Clara csendesen. Aztán hozzáteszi: – Tegnap beugrott Sebastian.

Megdermedek.

Aztán szép lassan magamhoz térek, és kissé túl szorosan a nyakamba kötöm anya kopott sálját. Tegnap megengedték, hogy dolgozzam a bányában, és mire hazaértem, Clara már aludt.

– Csak elhozta a postát – jegyzi meg Clara.

– A postát – ismétlem. – Eljött egészen idáig, hogy elhozza a postát.

Clara bólint, aztán benyúl a párna alá, és előhúz egy összehajtogatott újságot meg egy vastag, felirat nélküli borítékot, és mindkettőt felém nyújtja. Gyorsan bedugom őket a zsebembe, még csak rájuk sem pillantok.

– Köszönöm – szólok lágyan. Aztán egy pillanatra elképzelem, milyen érzés lenne elvágni Sebastian torkát.

Clara felszegi a fejét.

– Azt mondta, kihagytad a múlt heti megbeszélést.

– Beteg voltál.

– Mondtam neki.

Az ajtó felé pillantok.

– Nem kell neki mondanod semmit.

– Még mindig feleségül akar venni, Rosa.

Élesen felkapom a fejem.

– Honnan tudsz te erről?

– Olyan borzalmas lenne? – Mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet, Clara hevesen megborzong. – Talán nem kedveled? Azt hittem, kedveled.

Az apró konyhánk felé fordulok, rámeredek a kis tűzhelyre, a roskadozó asztalra meg a székekre, melyeket soha nem használunk. A mosogató fölött egy fatáblán az áll:

A társadalmunk

REGENERÁLÓDOTT

A jövőnk

ÚJ ÉRTELMET NYERT

Üresen bámulok magam elé.

Tízéves voltam, amikor arra jöttem haza, hogy egy fekete medve a megmaradt élelmünkből lakmározik. Clara hároméves volt; anya pedig három napja halott. Nem emlékszem rá, amikor megöltem a medvét, vagy amikor eltemettem, ami megmaradt az anyámból.

Csak a vérre emlékszem.

A hosszú hetekre, amíg súroltam a fapadlót. Clara járókájának rácsait. A mennyezetet. Ezek voltak anyám utolsó szavai hozzám: „Hunyd le a szemed, Rosa!” De ő hunyta le a szemét, és nekem kellett nyitva tartanom. A szájába dugta egy pisztoly csövét, mindössze órákkal azután, hogy meghallottuk, apát mégsem végzik ki háborús bűnökért. Mindannyiunkat eladott egy fél életért, titkokat árult el az ellenségnek, hogy lassan elrothadhasson a börtönben. Azelőtt azt hittem, anya azért végzett magával, mert képtelen volt elviselni a szégyent. De most már biztos vagyok benne, hogy azért tette, mert tudta, neki kell majd fizetnie apa árulásáért.

Talán úgy gondolta, ezzel megkíméli a gyerekeit.

Leakasztom a medvebőrt a horogról, és betakarom vele Clara reszkető végtagjait. Utálja ezt a bundát. Azt mondja, a medve fájdalma még mindig itt lebeg a faházban, és ennyi idő után is öklendeznie kell tőle. Szóval amikor tiltakozás nélkül hagyja, hogy a vállára terítsem a prémet, tudom, hogy siralmas a helyzet.

– Ha férjhez mennél Sebastianhoz, jobbra fordulnának a dolgok – jegyzi meg Clara, és elfojt egy újabb borzongást. Egy kis szünetet tart, amíg köhög, és a recsegő hang lyukat üt a fejembe. – Eltörölnék a megszorításokat. És nem kellene minden reggel úgy tenned, mintha lenne valami a szekrényben.

Lassan belenézek a szemébe.

Emlékszem, amikor Clara megszületett, ránéztem, és azon csodálkoztam, hogy adhatott anya életet egy porcelánbabának. Csak később ismertem fel, hogy én ugyanilyen furcsán festhettem, amikor világra jöttem; üvegszerűen, akár egy szellem. Gyakran nézegetem, miközben alszik, vagy amikor a betegség úgy elhatalmasodik rajta, hogy kómába esik. Tizenhárom éves, érzékeny és derűlátó; semmiben sem hasonlít arra, amilyen én voltam az ő korában. Mégis, a hétéves korkülönbség ellenére, külsőre nagyon hasonlítunk egymásra: rémisztően fehér bőr, tejfölszőke haj, már-már zavaróan hűvös árnyalatú szempár. Amikor Clarát nézem, olyan, mintha a múltba tekintenék, arra, amilyen voltam, amilyen lehettem volna.

Valamikor én is gyengéd voltam.

– Én tényleg úgy gondolom, hogy szeret téged – erősködik, és a szeme csillogni kezd az érzésektől. – Hallanod kellett volna, ahogy beszélt rólad… Rosa, várj!

El sem köszönök a húgomtól.

Fogom az automata gépfegyvert, amit az előszobában tartok elrejtve, áthúzom a fejemen a szíját, majd a fejemre húzok egy lyukas símaszkot. Kilépek a hidegre, sűrű hópelyhek kapaszkodnak a szempillámba, amint a bejárati ajtó becsapódik a hátam mögött, és a zaj egy kis ideig elfojtja a hangját. Ez az egyetlen ürügyem arra, hogy miért riadok meg.

– Rosabelle! – mondja, és mosolyogva felbukkan előttem. – Még mindig halott vagy odabent?

MÁSODIK FEJEZET

Ellépek Soledad hadnagy mellett, és hanyagul végighúzom a kezemet a mellkasom előtt lógó fegyver hűvös csövén. Soledad valójában már nem hadnagy; a rangja egy letűnt kor relikviája. Ebben az újonnan megálmodott világban ő a szigetünk biztonsági főnöke, vagyis semmivel sem több, mint egy igazságtalanul magasztalt, fontoskodó seggfej. És zsarnok.

Biccentek az ismerős arcoknak, akik mellett elhaladok, a szemük idegesen ugrál köztem és Soledad között, aki mellettem lépdel. A hó összegyűlik a földön; füst gomolyog az egymás után sorakozó kéményekből, összekeni az eget, akár egy kósza ecset. Megigazítom a símaszkot az arcomon; a gyapjú öreg és szúrós. Én pedig türelmetlen vagyok.

– Azt hittem, holnapra beszéltük meg a találkozót – jegyzem meg szenvtelenül.

– Arra gondoltam, hogy megleplek – feleli Soledad. – A rögtönzött kikérdezés gyakran érdekes eredményekhez vezet.

Megtorpanok, és odafordulok hozzá.

Eszembe jut, amikor Soledad még fiatal és fitt volt, tele harci kedvvel – amikor apám, vagyis az 52-es szektor parancsnoka és régense alatt szolgált. Most a hordómellkasa ellenére valahogy mégis puhánynak hat; görnyedtnek. A bőre viaszos, a haja gyérül. Egy elfeledett kor áporodott levegője lengi körül, a letűnt időszak megkopott bizonyítéka az arcára van írva. Lágy, kék fény világít a halántékánál, sötét szeme időnként felcsillan, majd elhalványul.

A jobb karom idegesítően remegni kezd.

Némán áttervezem a napi körutamat, érzem a súlyát a magányos, kézzel fogható kulcsnak, amely apám régi kabátjának egyik titkos zsebében lapul. Az egyedüli zárat nyitja, amely az enyém, az álcázott fészerhez tartozik, amely a faház mögötti rengetegben rejtőzik. Az volt a tervem, hogy ezt keresem fel elsőként, de most kénytelen vagyok messziről elkerülni. A veremben senki nem tud a zár létezéséről, ugyanis a lakat illegális dolog; a verem otthonainak nyitottaknak kell lenniük. Ahogyan az elménknek is, hogy bármikor ellenőrizhessék a gondolatainkat. Ez a szüleink módszere, a Regenerációé.

„A folyamatos ellenőrzés biztonságot jelent”, mondogatta apám. „Csak a bűnözőknek van szükségük magánszférára.”

Rápillantok Soledadra, aki még mindig a régi katonai gyakorló egyenruháját viseli, az első zsebén ott díszeleg egy eltemetett kor háromszínű emblémája. Elvesztette a fél karját a forradalom utáni összetűzésekben, és büszkén viseli a műkarját, a zakó egyik ujja fel van tűrve, hogy felfedje az izmos gépezet ezüstös csillogását.

– Szóval – szólal meg végül. – Megejthetjük itt, vagy vissza is mehetünk a központba. Döntsd el!

Titokban körülnézek a veremben, ami valójában néhány faházból áll, négyzet alakú ablakok csillognak a szürkés, reggeli fényben. Az emberek elsietnek mellettünk, lehajtják a fejüket, nem akarnak Soledad szemébe nézni, aki még soha nem látogatott el a verembe úgy, hogy ne tett volna valamilyen kárt. Azokat, akik itt élnek, bizonyos megszorítások korlátozzák – ilyen-olyan szabályszegések miatt el vannak vágva a közösségtől –, de senki sem él itt régebb óta, mint Clara meg én, hiszen mi nem is ismertünk más otthont ezen a szigeten. Azokban a zűrzavaros hetekben, miután a főparancsnokainkat lemészárolták, apa ideküldött bennünket anyával, és megígérte, hogy amint tud, jön utánunk. Aztán kiderült, hogy apa szándékosan maradt, önként feladta magát a lázadóknak. Jutalmul az érkezésünktől fogva megszorításokkal kell élnünk.

– Muszáj ezt most megejtenünk? – kérdezem, és az éhező és fázó húgomra gondolok. – Jobb lenne, ha inkább a holnapnál maradnánk.

– Miért? Talán terveid vannak ma délelőttre? – Úgy mondja, mintha tréfálkozna. – Ma nem dolgozhatsz a bányában.

Ekkor hirtelen belém mar az éhség, és kis híján elakad a lélegzetem.

– Csak van néhány elintéznivalóm.

Soledad megragadja az államat, én pedig nem vagyok hajlandó összerezzenni, megacélozom magam, miközben arra kényszerít, hogy ránézzek. Hosszan farkasszemet nézünk, mielőtt elenged, és kioltom a mellkasomba toluló viszolygást, megparancsolom a szívemnek, hogy lassuljon le.

Emlékeztetem magam, hogy odabent halott vagyok.

– Olyan furcsa, hogy nem tudom, mi jár a fejedben – jegyzi meg Soledad, és gondterhelt barázda jelenik meg a két szemöldöke között. – Már annyi év eltelt, és még mindig nem sikerült hozzászoknom. Nehezemre esik elhinni, hogy igazat mondasz.

Újabb finom remegés fut végig a jobb karomon. Én vagyok itt az egyetlen, aki nincs összekötve a Nexusszal. Még Clarát is csatlakoztatták, mielőtt apát letartóztatták. Nem sokkal a vég előtt a Regeneráció irányítása alá tartozó minden civilt rákapcsoltak egy idegi hálózatra, bár a programot gyorsan felszámolta az új rendszer. Soledad és a hozzá hasonlók előszeretettel emlékeztetnek arra, hogy csakis azért veszítettük el a háborút, mert a lázadóknak nem voltak chipjeik.

Nincs elfogadható ellenérvem.

– Kár, hogy már nem tudunk csatlakoztatni a hálózathoz – közli végül Soledad. – Úgy talán könnyebb lenne a helyzeted.

Emlékképek villannak az elmémben: hűvös fém; fojtott sikolyok; drogok hatása alatt elszenvedett rémálmok. Amikor anya meghalt, nem maradt senki, aki könyörgött volna nekik, hogy hagyják abba. Senkit sem érdekelt, hogy végül belehalok-e a kísérleteikbe.

– Nem is tudnék jobban egyetérteni – hazudom.

Soledad egyik lábáról a másikra nehezedik. Kék fényerek lüktetnek a fémkarjában, ezüstös ujjak villannak, ahogy ökölbe zárja, majd kinyújtja őket.

– Szóval – szólal meg végül. – Miért hagytad ki múlt héten a megbeszélést?

És ezzel el is kezdődik a nem hivatalos kikérdezés. Itt, a dermesztő hidegben. A szomszédaim szeme láttára.

Rájövök, hogy Clara talán lát bennünket az ablakból.

Hirtelen kiáltások hangoznak fel, mire nagyot dobban a szívem, és csak akkor csillapodik le, amikor észreveszem Zadie ikerfiait, Jonah-t és Micah-t, ahogy a hóban birkóznak. Az egyik gyomorszájon vágja a másikat, és a teljesítményét harsány nevetéssel hangsúlyozza. Megérzem a levegőben a közeli faházból szállingózó, reggeli hús illatát, és a térdem kis híján megadja magát.

Visszafordulok Soledadhoz.

– Clara beteg volt.

– Kóma?

– Nem. – Elkapom a tekintetemet. – Szinte egész éjjel hányt.

– Ételt?

– Vért – közlöm vele.

– Értem – nyugtázza Soledad nevetve, aztán végigmér apa hatalmas kabátjában. – Az logikusabbnak tűnik, tekintettel arra, hogy mindketten éheztek.

– Nem éhezünk. – Újabb hazugság.

Ekkor egy újabb lármás zűrzavar rövidzárlatot okoz az idegrendszeremben. Egy csapat varjú landol tompa puffanással az egyik közeli háztetőn, kísérteties károgás hasít a levegőbe, szárnyak rebbennek. Nézem őket, egy pillanatra megigéz a fekete tollak áttetsző ragyogása, ám ekkor két fülsiketítő lövés dörren.

Ösztönösen megdermedek – aztán ráveszem magam, hogy ellazuljak, az ujjaim elernyednek, a pulzusom lelassul.

– Kibaszott madarak – motyogja Soledad.

Odasétál a földre hullott testekhez, aztán rátapos az apró, üreges csontjaikra, szétkeni a havon a vért meg a tollakat. Pislogok, és lágyan kifújom a levegőt a hidegben. Emlékeztetem magam arra, hogy odabent már évek óta halott vagyok.

A legtöbb itteni gyűlöli a madarakat amiatt, amit jelképeznek. A madarak ugyanis azt jelentik, hogy a Regenerációt megfosztották a hatalmától, hogy a vállalkozás kudarcot vallott. Az Új Köztársaság és az áruló vezetőik – a bukott főparancsnokaink gyerekei – gyűlölet tárgyát képezik, amióta az eszemet tudom.

Rájövök, hogy Clara biztosan magyarázatot akar majd a lövésekre.

– Volna számodra egy valódi munkám, ha érdekel – közli Soledad, miközben egy tiszta hófoltban megtörli a bakancsát.

Felnézek. Belém hasít a felismerés.

– Nem azért jött ide, hogy kikérdezzen.

Soledad rám mosolyog, de nem lehet olvasni a tekintetéből.

– Ennek a kislánynak semmi nem kerüli el a figyelmét… Ezt mindig is utáltam benned.

– Ezúttal hányan vannak? – kérdezem, és az áruló szívem izgatott kalapálásba kezd.

– Összesen négyen. Hármat már kihallgattak. De ez az új csak tegnap éjjel jött, és meg kell mondanom, hogy meglehetősen… – Soledadnak felvillan a szeme, mesterséges, kék árnyalatot ölt. Hirtelen sarkon fordul, odasiet az ikrekhez, akik még mindig a hóban verekednek, és megragadja az egyiküket – Micah-t – a grabancánál fogva, majd dühödten arrébb hajítja. – Most veszítettétek el egy heti élelmiszeradagotokat.

Jonah tiltakozni kezd.

– De… Mi csak játszunk…

– Ki fogja ütni a szemedet – vakkantja Soledad, majd egy jól ismert mozdulattal megrántja a fejét.

Micah felsikolt.

Jonah megdermed, de le sem veszi a szemét a testvéréről, aki a földön hever, és ezúttal már némán vonaglik. Ajtócsapódás hallatszik, egy hirtelen kiáltás, és az anyja, Zadie odarohan Micah-hoz. Soledad megvetően csóválja a fejét, majd megszabadítja a fiút a görcstől. Egy kis segítséggel Micah végül magához tér az anyja karjában.

– Elnézést, uram – mondja Micah, aki hevesen zihál. – Én nem akartam…

Soledad Zadie-hoz intézi a szavait.

– Ha képtelen vagy rávenni ezt a két idiótát, hogy ne viselkedjenek úgy, mint az állatok, még egy év vár rád a veremben. Világos?

Fejek bukkannak fel, majd tűnnek el a szomszédos ablakokban.

Zadie bólint, valamit motyog maga elé, aztán fogja a fiait, és eliszkol.

A hirtelen beálló csöndben Soledad visszatér mellém, az arcomat fürkészi, hátha valamiféle reakcióról árulkodik, de mint mindig, gondosan ügyelek rá, hogy ne látszódjon rajta semmi érzelem. Ez az egyetlen módja annak, hogy életben tudjak maradni itt, ahol nemcsak a rendszer figyel, hanem mindenki, akivel csak találkozom – még a saját húgom is.

„A Kék Szem biztonságot jelent, Rosa.

Csak a bűnözőknek van szükségük magánszférára.

Csak a bűnözőknek van szükségük magánszférára.”

Oly sok éven át elhittem mindent, amit apám mondott.

Azokban az években Soledad a családunk barátja volt; azokban az években egy meleg, kényelmes házban laktunk, bőségesen volt ennivalónk, és a dadus selyembe öltöztetett, mielőtt befonta a hajamat. Leosontam a földszintre, amikor anyám partit adott, csak hogy halljam a nevetését.

– Hány kell még, mielőtt eltörli a megszorításokat? – kérdezem, és letépem az arcomról a símaszkot. Érzem, hogy a hajam meredezik az elektromosságtól, a nyomást a mellkasomban. Csípős szél ostorozza az arcomat, de a jeges levegő jólesik a forró bőrömnek.

Soledad megrázza a fejét.

– Erre nem tudok választ adni. Apád még mindig él, még mindig csöpögteti a titkokat az ellenségnek. És amíg nem tudunk olvasni az elmédből, mindig bizonytalan tényező maradsz a számunkra. – Megvonja a vállát, aztán elkapja a tekintetét. – Mindannyian hozunk áldozatokat a nemzetünk biztonságáért, Rosabelle. A jövőnk biztonságáért. Ez a te áldozatod – és lehet, hogy soha nem ér véget.

Aztán visszanéz rám.

– Ide figyelj! Megölheted őket egyszerre vagy egyesével. Ezt eldöntheted. Ha végeztél, szerzek Clarának valami gyógyszert.

– És ételt – teszem hozzá túl gyorsan, ezért megállok, hagyok egy pillanatot, hogy teljes közönyt varázsoljak az arcomra, majd folytatom: – Meg tűzifát.

– Akkor egyszerre végezz velük – közli Soledad résnyire szűkült szemmel.

– Egyszerre – helyeselek. – És most rögtön.

Soledad felvonja a szemöldökét.

– Biztos vagy benne? Az egyikük nem hajlandó abbahagyni a sikoltozást. Rosszul reagál a nyugtatókra.

Érthetetlenül kimelegszem. Mintha túlöltöztem volna. Elterelem a figyelmemet azzal, hogy apám kabátzsebébe tömöm a símaszkot, és a vastag boríték, amely ott lapul, megvágja a kezemet. A fájdalom segít összpontosítani a gondolataimat.

Nem kellene így megölni őket.

A világ legjobb orvosai és tudósai dolgoznak nekünk; jóval előrehaladottabb és emberségesebb módja is lenne annak, hogy végezzünk a nagy ritkán a szigetre tévedő kémekkel.

Természetesen senkinek nem célja, hogy a haláluk emberséges legyen.

– Érdekli, hogy végzek velük? – kérdezem, a hangom kegyetlenül közönyös.

Egy helikopter elektromos duruzsolására felkapom a fejemet. Clara látni fogja. Tudja, hogy ez mit jelent.

– Nem érdekel, hogy csinálod. – Soledad mosolyog; és ezúttal őszinte a mosolya. – Mindig is nagyon kreatív voltál.

JAMES

HARMADIK FEJEZET

– Oké. Semmi gond. Minden rendben. Minden rendben lesz – mondogatom, miközben fel-alá járkálok a szűkös cellám teljes hosszában. Aztán elbizonytalanodom, és megállok, hogy vagy századszor is körülnézzek.

Legalábbis azt feltételezem, hogy ez egy börtöncella.

Tiszta, ami meglehetősen különös. Ezenkívül fényes, tökéletesen bevilágítja valami fényforrás, amit nem tudok azonosítani. A falak és a padló csillogó acélból készültek – olyan fényesek, hogy minden irányból magamat látom –, és folyton frászt kapok a torz tükörképemtől. Fogalmam sincs, mióta lehetek itt. Időnként furcsa párát fújnak be a helyiségbe, amitől elveszítem az eszméletemet, érzésem szerint több órára.

A ragyogó tervem nem alakul túl jól.

– Nézd! – szólalok meg az arcom összemosódott karikatúrájára bökve. – Nincs okod pánikra. Még megvan a saját nadrágod, és minden testrészed, és ha itt kell meghalnod, senkit sem fog érdekelni, hogy ki kellett-e menned a vécére. Hagyják, hogy a saját ürülékedben pusztulj el…

Mintegy végszóra valami gépies búgás után felbukkan a padlón egy rés. Elég régóta vagyok már itt ahhoz, hogy tudjam, valahányszor kimondom azt a szót, hogy „vécé”, félrecsúszik egy elem, és feltárul egy feneketlen, sötét üreg, a nyílás körül fémfogak sorakoznak, mintha azzal fenyegetne, hogy leharapja a töködet. Életemben nem voltam még így megrémülve és megkönnyebbülve vizelés közben. Kurvára utálok itt lenni.

Próbálok más dolgokat kiáltozni; olyasmiket, hogy „Engedjetek ki innen!” vagy „Kurva anyádat!” és „Epres-csokis fagyikehely!”, de a kábító párán kívül nem kaptam egyebet.

Azon tűnődöm, vajon otthon észrevette-e valaki, hogy eltűntem.

– Persze hogy észrevették, te félkegyelmű! – motyogom magam elé.

Adam teljesen ki lesz akadva. És Warner még annál is jobban ki lesz akadva. Juliette talán már sír. És ha mégis sikerülne ezt valahogy túlélnem, Kenji saját kezűleg fog kinyírni.

Egy héttel ezelőtt még jó ötletnek tűnt betörni a Bárka-szigetre. Ez a szarfészek a Regeneráció utolsó menedéke – az utolsó mentsvára a fasiszta, pszichopata kormányzatnak, amely alapjában véve rabszolgasorba akarja dönteni az egész világot –, és még soha senkinek sem sikerült áthatolnia a védvonalaikon. Az otthon és a család melegében, ahol még mindig úgy bánnak velem, mintha egy csecsemő lennék, aki még a hátsó felét sem tudja kitörölni, egy ehhez hasonló húzás egyszerűen zseniális ötletnek tűnt. Elvégre ha képes lettem volna megtenni azt, amit még a híres-nevezetes Aaron Warner Andersonnak sem sikerült, talán végül kaphattam volna némi tiszteletet. Talán végre meglátták volna bennem a férfit, és nem csak azt a tízéves kisfiút, aki annak idején minden éjjel sírt a bátyja után.

– Szép munka, idióta! – korholom magam, és a falba ütöm a fejem.

Ha valaha hazajutok, soha többet nem engednek meg nekem semmit. A féltestvérem és a felesége tulajdonképpen az egész világot irányítja, és beültetnek majd valami íróasztal mögé. Vissza a pelenkába. Visszavonják az összes biztonsági engedélyemet.

Idegesen felnevetek, majd mindkét kezemmel beletúrok a hajamba. Fogalmam sincs, Juliette hogy bírta ki egy magánzárkában csaknem egy évig. Mielőtt saját kezűleg levezényelte volna a Regeneráció megdöntését, olyan válogatott szenvedéseket kellett megélnie, amiket el sem tudtam képzelni. De most, amikor körülnézek ebben a csillogó pokolban, rá kell jönnöm, hogy soha nem értékeltem őt kellőképpen. Azt hittem, ennél már nem szerethetem jobban – a fenébe is, hiszen ő és Warner segítettek engem felnevelni –, de ha elképzelem, hányféleképpen kínozhatták…

Nem. Nem gondolhatok erre. Nem itt. Nem most.

– Zuhany! – üvöltöm a falnak.

Semmi sem történik.

– A franc essen ebbe az egész szarságba! – üvöltöm a falnak.

Ismét kinyílik a vécélyuk.

– Ide hallgassatok! – folytatom dühösen. – Ha már nem akartok végezni velem, a legkevesebb, amit megtehettek, hogy adtok valami harapnivalót…

Alig hagyják el a szavak a számat, amikor összerezzenek, mert eszembe jut valami. Nem habozok, azonnal átkutatom a zsebeimet, míg végül megtalálom a félig megolvadt gumimacikkal teli zacskót.

Nem tehetek róla – széles mosolyra húzódik a szám.

Azok a seggfejek letéptek rólam minden fegyvert, de nálam hagyták a gumicukrot. Az ötéves Gigi uzsonnásdobozából csentem el, amikor kimentem az ajtón; olyan, mintha egy évezreddel ezelőtt lett volna. Kibontom a zacskót, aztán néhány pillanatig csak meredten nézem az összeolvadt gumicukrokat, a különféle gyümölcsízek mesterséges illata olyan heves érzéseket vált ki belőlem, hogy a szívem kis híján megadja magát.

– Hékás! – szólok résnyire szűkült szemmel az elfolyósodott tükörképemre nézve. – Szedd össze magad!

A számba ürítem a zacskó tartalmát, majd belegyűröm a zsebembe az üres zacskót. Rágás közben megjegyzem:

– Haza fogsz jutni. Mindenkit viszontlátsz. Meg fogod…

A helyiség lágy, gépies remegésbe kezd, mire a torkomra forr a szó. Megdermedek, és felnézek, a szemem fölé tartom a tenyeremet, hogy védjem az arcomat, miközben az egyik fal eltűnik, majd visszakerül a helyére, mindezt olyan fényáradat kíséri, hogy alig tudom követni a változást.

Hirtelen látogatóm érkezik.

Tisztában voltam vele, hogy a Regeneráció elképzelhetetlenül előrehaladott technológiával rendelkezik – elvégre már csaknem egy évtizede tanulmányozzuk a tevékenységüket –, de a lány mintha a semmiből bukkant volna elő. Szemtől szemben állunk egymással, minden oldalról acélfalak vesznek körül bennünket, és ő olyan természetellenesen rezzenéstelen, hogy egy pillanatra azt hiszem, csak hallucinálok. Úgy fest, mint valami mesebeli manó, olyan vékony, hogy gyakorlatilag csak egy fénysugár. Tejfölszőke haj, jeges kék szempár. A bőre, akár az üveg.

Őszintén szólva, valami abszurd módon lenyűgözően fest.

A szívem kissé túl hangosan kalapál, miközben hevesen pislogok, és kihúzom magam, gyümölcsös műízek keverednek a nyelvemen, éppen a legrosszabb pillanatban. A szám tele félig megrágott gumimacikkal. Megpróbálom elrágni anélkül, hogy feltűnne, hogy rágok. Szentséges ég!

Az apró manó felém lép egyet, mire összerezzenek.

– Mondd meg a nevedet és a születési dátumodat – szól csendesen, és hűvös szeme engem vizslat.

Van valami abban, ahogy oldalra billenti a fejét – a szenvtelen, kimért hangjában –, és hirtelen megértem. Ez a gyönyörű csodabogár nem igazi ember. Mesterséges intelligencia.

Kifújom a levegőt, az ingerültségtől – meglehetősen botor módon – ellazul a testem.

A tény, hogy ez a lány egy robot, jelentősen megkönnyíti a dolgokat. Először is, nem fogok beszélgetni egy kicseszett robottal. Lehet, hogy idióta vagyok, de jól informált idióta. Tudom, hogy a Regeneráció imádja a megfigyelést. Tisztában vagyok vele, hogy ezt a cellát is figyelik. Imádják az elmejátszmákat. Imádják a kínzást. Ha azt akarnák, hogy meghaljak, egy igazi embert küldtek volna, hogy legalább egy kicsit eljátszadozzon a fejemmel, mielőtt végez velem. Ám ehelyett ez az izé valószínűleg feljegyzi és elemzi az alapvető létfunkciókat, miközben végez egy kis háttérellenőrzést. Fogadok, hogy ebben a pillanatban éppen valami adatbázisban bányászik, ahonnan megtudja, hogy Aaron Warner Anderson a féltestvérem; Juliette Ferrars a felesége; hogy én vagyok Paris Andersonnak, Észak-Amerika néhai főparancsnokának legkisebb fia. Ezúttal sikerült nagy halat fogniuk.

Gondolatban fejbe rúgom magam.

– Adtam egy utasítást – közli a lány, majd még egyet lép felém.

Rágok még egy kicsit, és próbálom lenyelni a gumicukrokat anélkül, hogy kinyírnám magam.

– Nézd, ha a fejedben lévő számítógép egy arcszkenner segítségével még nem jött rá, ki vagyok, én biztos nem fogok kérdésekre válaszolni. Szóval, ha azért jöttél, hogy információt szerezz, kurvára peched van. Talán jobb lenne, ha beküldenéd a fickót, aki majd megkínoz.

A robotlány elbizonytalanodik, és a meglepetéstől elpirul az arca, de olyan enyhén, hogy alig lehet észrevenni. Lenyűgöző, hogy milyen élethű a modern technológia.

Pislog azzal a furcsa szemével, majd lágy hangon azt kérdezi:

– Te eszel valamit?

– Gumicukrot – felelem teli szájjal.

Újra pislogni kezd. Van valami annyira emberi abban, ahogy vizsgálgat, hogy libabőrös leszek.

– Nem értem – jegyzi meg.

– A gumicukrot? Apró, rágós édesség…

– Nem félsz a haláltól?

– Ó! – Abbahagyom a rágást. – Tessék?

És ekkor elindul felém, két hosszú lépéssel megszünteti a kettőnk közti távolságot, és hirtelen belém hasít a félelem…

Ő egy hús-vér nő. Nem egy robot.

Úgy megzavar a felismerés, úgy megriadok, amikor megérzem az arcomon az apró kezének a melegét, hogy először észre sem veszem a kést, amit a torkomhoz szorít. Meglepő határozottsággal megragadja a fejemet, a nyakam teljesen ki van szolgáltatva a pengéjének, de érzem a bőrömön a leheletét, és ez összezavar. Olyan apró keze van, mint egy játék babának. Fenyőfa- és szappanillatot áraszt. Ilyen közelről szürkéskék a szeme, és a molyrágta kabátja szörnyen nagy rá. Alatta bő pulóvert visel, a nyakánál kilátszik a bőr, ami olyan finom, hogy beleszédülök, ha ránézek.

Azt hiszem, nem értem, mi a lényege ennek az eljárásnak.

Értékes fogoly vagyok; bármelyik idióta tudja, hogy nem szabad azonnal megölni. Meg kellene kínozniuk, hogy információt csikarjanak ki belőlem. Csalinak vagy cserének használni. Ehelyett rám küldenek egy manót, akinek lábujjhegyre kell állnia, hogy elérje a nyakamat. Olyan érzés, mintha megtámadna egy virág.

De azért meglehetősen idegesítő ez a kés a torkomon.

Úgy döntök, a biztonság kedvéért áthajítom a helyiség túlsó végére, de amikor becsúsztatom a kezemet a kabátja alá, élesen beszívja a levegőt, és kis híján összeesik. Ösztönösen megragadom, gondolkodás nélkül megtartom, de letaglóz, amit érzek – a dereka olyan keskeny, hogy az már veszélyesnek tűnik. Szemügyre veszem az arcát, a szeme zavartan résnyire szűkül, és amikor rám néz, olyan érzelmi viharok dúlnak a tekintetében, hogy az égre esküszöm, a mellkasomban érzem.

– Almaillatod van – suttogja, és már éppen el akarok mosolyodni, amikor elvágja a torkomat.

Látom a fém villanását, de a penge gyorsan mozog, és nem érzem a fájdalmat, amíg hátra nem lép. A sebre szorítom a tenyeremet, miközben elhomályosul a látásom, vér csörgedez az ujjaim között, és rájövök, hogy nem tudok beszélni.

A kis rohadék!

Elvágta a légcsövemet is.

Miss Babakéz nyilvánvalóan nem most csinált ilyet először, és meg kell hagyni, hogy érti a dolgát. Enyhén megtántorodom, és furcsa torokhangot hallatok, miközben a térdem koppan a padlón. A lány fölém hajol, és rezzenéstelen arccal rám mered.

Mintha az űrből hallanám a hangját:

– Mehet a szerveltávolításra – közli, amikor elterülök a padlón.

Mielőtt eltűnik, még kicseni a zsebemből a gumicukor zacskóját.

NEGYEDIK FEJEZET

Zajok szűrődnek befelé és kifelé: hangfoszlányok, fém csengése. Fájdalom. Elektromos fények villognak a szemem mögött. Kezeket érzek a testemen, hideg acélt, a gondolataim összefolynak. Egy gyors és meglehetősen bizonytalan helyzetértékelés azt súgja, hogy egy hordágyon fekszem, és éppen gurítanak valahol, amiről csak feltételezni tudom, hogy egy folyosó lehet. Bele kell kapaszkodnom a tudatomba, kitartani, nehogy elájuljak, mert ha elájulok, nem térek magamhoz, amíg a nyakam be nem gyógyul, ami annyit jelent, hogy talán éppen akkor ébredek majd fel, amikor kivágják belőlem a vesémet.

Vagy még rosszabbat.

Egyáltalán nem köztudott, hogy gyógyítóképességgel rendelkezem, de nem is számít titoknak. Tényleg itt volt az ideje, hogy a Regeneráció eltakarodjon, ha ilyen rémesen végzik a munkájukat. Az ember azt gondolná, hogy a történelem technikailag legfejlettebb fasiszta rezsime végez némi kutatást a foglyaival kapcsolatban. Az ember azt hinné, tudniuk kellene, hogy nem vághatják csak úgy el a torkomat, hogy aztán egy hordágyon legurítsanak valami szigorúan titkos hely bugyraiba egy szigorúan titkos szigeten, minden következmény nélkül. Az ember azt hinné, megkötözik a kezemet meg a lábamat, mielőtt kiengednek a cellámból, hogy adnak valamiféle nyugtatót, vagy legalább bekötik a szememet…

Na, igen. Most, hogy jobban belegondolok, semmiképpen nem lehetnek ennyire ostobák. Szóval ez valamiféle csapda lesz.

Ideje fordítani a felálláson.

Szerencsére kezd tisztulni a fejem. A légzésem stabilizálódik. Egy mondat, amiről soha nem hittem volna, hogy megfogalmazódik a fejemben: hálás vagyok, amiért tiszta vér a nyakam, mert így nem látszik, hogy a sebem kezd beforrni.

Résnyire kinyitom a szememet.

Miss Babakéz csak egy homályos folt mellettem, de úgy tűnik, van itt valaki más is. A hallásom egyre élesebb lesz, a szívverésem felgyorsul.

– …reméltem, hogy vacsorára hazaérek – mondja valami fickó, aztán felnevet. – Persze, tudhattam volna. Elintézted mindet egymás után, mi? Most egész éjjel dolgozhatok ezen a nagy halom testen.

Hűha! Ez igen!

Miss Babakéz egy sorozatgyilkos. Beindultam egy sorozatgyilkosra. Kenji imádni fogja ezt a sztorit.

– Mondtam már, hogy a feleségem lasagnét készít? – A fickó újra felnevet, de ezúttal idegesnek hangzik.

Nem csodálom. Sorozatgyilkosok társaságában az ember hajlamos nyugtalankodni.

– Remek lasagnét csinál – folytatja. – Az igazat megvallva, mindenben nagyon ügyes. Úgy értem, mindig is tudtam, hogy tehetséges, de mindennap képes újra és újra meglepni. Ó, és csak most kaptuk meg az esküvői fotókat…

Minden figyelmeztetés nélkül nekimegyünk valaminek, mire a fejem felemelkedik, aztán olyan erősen visszazuhan az acél hordágyra, hogy majdnem felszisszenek. Némán elmormolok minden csúnya szót, amit valaha tanultam.

– Hoppá! Nem láttam ezt a falat! – Újabb éles, rémült nevetés a fickótól, aztán kerekek kocognak, a fémágy megrándul, és újra mozgásba lendülünk. Óvatosnak kell lennem, hogy ne emelkedjen meg a mellkasom, amikor levegőt veszek, de érzem, ahogy az erő visszatér a testembe, ami annyit jelent, hogy ideje akcióba lépnem.

– Tudod – magyarázza az ideges férfi –, nem kell végig elkísérned…

– De igen, Jeff – feleli a lány gyengéd hangon. – Soledad parancsa.

Valami megmoccan a mellkasomban, amikor beszél, és gondolatban tökön vágom magam. A hangja sima, mint a selyem – egy szociopata vagy egy szirén hangja –, és aggódni kezdek, hogy Jeff-fel mindketten összehugyozzuk magunkat a gyönyörűségtől, ha tovább beszél.

– Ó! – szólal meg Jeff. – Én… Nem tudtam.

Szerencsére Miss Babakéz erre nem válaszol semmit, és azon tűnődöm, ki a fene lehet az a Soledad.

– Említettem már, hogy a feleségem ma lasagnét süt?

Csönd.

– Imádom a lasagnét – folytatja Jeff. – És te… Te szereted a lasagnét?

Amikor a lány másodszor is levegőnek nézi, kezdem megsajnálni ezt a szerencsétlen flótást, akinek ki kellene vágnia a belső szerveimet. Felülök, és odafordulok hozzá.

– Ami azt illeti, Jeff, én kurvára szeretem a lasagnét.

Jeff sikítani kezd.

Egy pillanatra belenézek Miss Babakéz szemébe, éppen elég időre ahhoz, hogy lássam az arcán a rémületet, aztán leugrom a hordágyról, és hevesen nekilököm, a súlyos acéltömb egy kellemes reccsenés kíséretében a falhoz szorítja. A lány felkiált, Jeff pedig visítva elrohan, de közben megnyom egy vészjelzőt. A folyosót hirtelen villódzó fények és fülsiketítő hangok töltik be. Megfordulok. Rémült arcú, laborköpenyes emberek áradnak ki a folyosóra, de amikor megpillantják a vérben úszó nyakamat és ingemet – meg a fal mellé roskadó lányt –, azonnal eltűnnek. Megállapítom, hogy ezen a helyen minden vakító fehér és jelöletlen. Fogalmam sincs, hogy jutok ki innen. És ami ennél is fontosabb, szereznem kell valami fegyvert.

Ám ekkor Miss Babakéz visszatér egy második menetre.

Egy hirtelen mozdulattal ellöki magától a hordágyat, próbál levegőhöz jutni, miközben feltápászkodik. Nézem, ahogy az oldalára szorítja a kezét, miközben levegőért kapkod, és önkéntelenül elvigyorodom a látványon.

– Úgy sajnálom! Csak nem törtem el a bordádat?

– Dögölj meg! – vakkantja oda.

– Csak utánad.

– Ne áltasd magad! – feleli a lány. – Nem győztél. Fogalmad sincs, hogy most mit tesznek majd veled.

A szirénák még hangosabb vijjogásba kezdenek, újult erővel harsognak a levegőben. Talán csak másodpercek kérdése, hogy a folyosót elárasszák a rosszfiúk.

– Nézd – mondom, megpróbálom túlüvölteni a zűrzavart. – Én sem vagyok oda ezért a helyzetért. Furcsa érzés megütni egy lányt. De tekintettel arra a tényre, hogy néhány perccel ezelőtt megöltél, úgy érzem, ezt igazán megérdemelted. Szóval két választási lehetőséged van: mutasd meg, hogy jutok ki innen, vagy add oda a késedet.

– Menj a pokolba!

– Lehetséges, hogy az egyik törött borda átszúrta a tüdődet? – kérdezem, és ezúttal valóban elmosolyodom. – Úgy érzed, hogy haldokolsz?

– Előfordult már veled, hogy kitépték a beleidet? – kérdezi, és dühödten megvillan a szeme. – Úgy hallom, gyötrelmes érzés.

– Öt másodperced van dönteni – közlöm, és összefonom a kezem magam előtt. – Öt. Négy. Három. Kettő… A rohadt életbe!

Hátrahőkölök, amikor a perzselő fájdalom lángra lobbantja a karomat. Úgy tűnik, a második lehetőséget választotta: odaadta a kését. Szorosan lehunyom a szememet, és kirántom a pengét a vállamból, miközben valahogy sikerül gátat szabnom a káromkodás özönének.

– Borzalmasan célzol – jegyzem meg a fogamat csikorgatva, miközben tisztára törlöm az ingemmel a pengét. – Ha még nem jöttél volna rá, az a csel, hogy azonnal meg kell ölni. – De amikor felnézek a lányra, már látom, miért így dobta el azt a kést; előregörnyed, a falba kapaszkodik, hogy meg tudja tartani magát, a bőre hamuszürke. Mégis, leginkább a tekintete lep meg. Már egyáltalán nem tűnik dühösnek.

Csóválja a fejét, szinte csalódott, amikor azt mondja:

– Idióta.

Aztán elővesz a zsebéből egy fecskendőt, a fogával letépi a kupakját, és beledöfi a tűt a combjába. Majdnem felsikolt, amikor felegyenesedik, a mellkasa megemelkedik, ahogy teleszívja a tüdejét levegővel.

Dobbanó léptek visszhangoznak a folyosón.

Amikor véresen és zavartan megfordulok, egy csapatnyi katonai személyzet rohan felém. Mármint, nyilván tudtam, hogy ez fog történni – hogy a Regeneráció nem enged egyszerűen kisétálni innen –, de akkor is. Olyan fegyvereket szegeznek rám, amiket még csak nem is láttam. Hatalmas, nehéz, ijesztő neonszarságokat. Elképesztően néznek ki. Én is akarok egy ilyet.

– Rosabelle! – szólal meg egy mennydörgő hang.

Egy férfi kiválik a csapatból, előrelép, és én olyan buzgón igyekszem feldolgozni a tényt, hogy a sorozatgyilkosnak olyan lágy hangzású neve van, mint a Rosabelle, hogy kis híján észre sem veszem az erekkel átszőtt fémkarját. Az is eltart néhány másodpercig, amíg megállapítom, hogy eszelősen fest. Kéken világít a szeme, kék fény lüktet a halántékánál, sugárzik a bionikus műkarjából. A nyugtalanságtól mintha apró gombostűk szurkálnák a bőrömet.

Rossz emlékek.

A Regenerációnak egyszer már sikerült apámat is újra összeraknia hasonlóan puccos művégtagokból. Ehhez hasonló, hibátlan protézisekről egy évtizeddel ezelőtt még hallani sem lehetett, és bár mi még mindig nem jöttünk rá, hogyan másolhatnánk le pontosan a technológiát, úgy tűnik, errefelé teljesen hétköznapi dolognak számít. Nyilvánvaló, hogy a Regeneráció új szintre lépett a technológiában, ahogyan az is nyilvánvaló, hogy alábecsültük, mennyire fejlődőképesek az elszigeteltségükben. Csaknem egy évtizede próbálunk felkészülni arra az újfajta pokolra, amit ezen a helyen tervezgetnek, de a kémkedési kísérleteink sorra kudarcot vallottak, mert minden technológiánk azokra a körülhatárolt rendszerekre és hálózatokra épül, amelyeket ők hoztak létre.

A Regeneráció tudja, hogyan deaktiválja a műholdjainkat, mert ők tervezték őket; tudják, hogyan zavarják meg az erőműveinket, mert ők építették őket; tudják, hogyan csináljanak rövidzárlatot a villamoshálózatainkban, mert ők telepítették őket. Úgy tűnik, a civilek nem értik, hogy a Regeneráció fogaskerekének jelentéktelenebb részei még ma is köztünk élnek. Amikor a rendszer megbukott, csak a szűk körű elit kotródott el a Bárka-szigetre. Csak a Regeneráció legmagasabb rangú, leggazdagabb katonai családjait értesítették a menekülési tervről; ők voltak azok, akik felpattanhattak a magángépeikre, és elkerülhették az összeomlást.

A többi pszichopata maradt.

Soha nem volt egyszerű megállapítani, hogy a Regeneráció „rehabilitált” tagjai továbbra is lojálisak-e a régi rendhez. Sokan közülük titkos ügynökként szétszóródtak az egész világon, és minden lehetséges módon aláássák a törekvéseinket. Tavaly borzasztóbb volt a helyzet, mint valaha: az egyik általános iskolában titokzatos gázvezeték-robbanás történt, és csaknem száz gyerek meghalt. A közelmúltunk egyik legsötétebb napja volt; a rémálom beleivódott a bőrömbe. Folyamatosan próbáljuk megmagyarázni a saját embereinknek, hogy meghackelnek és megtámadnak bennünket, de egyre nehezebb meggyőzni őket a tényekről, amikor a Regeneráció – látszólag – teljes sötétségbe burkolózik.

Csak annyit tudunk biztosan, hogy folyamatosan küszködünk.

Ezeknek a pszichológiai akcióknak az a céljuk, hogy ellenünk fordítsák a tömegeket. Az embereknek rövid és bizonytalan a memóriájuk, és túl sokan kezdenek azon tűnődni, vajon a Regeneráció idejében nem volt-e jobb az élet. Juliette aggódik. Még Warner is stresszesnek tűnik, márpedig rajta ritkán látni érzéseket. Eljátszadozott a gondolattal, hogy titkos bevetésre indul a Bárka-szigetre, de mindannyian tudtuk, hogy nem hagyja magára az állapotos feleségét.

Ezért álltam elő ezzel a zseniális tervvel: kiderítek valami hasznosat ezekről a pszichopatákról, élve hazatérek az információval, és útközben kivívom a családom és a barátaim elismerését. A gond csak az, hogy még nem volt olyan kém, akinek a szárazföldről sikerült volna behatolnia erre a szigetre, és aztán élve ki is jutnia. Abban reménykedtem, hogy megvannak a szükséges képességeim ahhoz, hogy én lehessek a kivétel.

De nagyon úgy fest, hogy tévedtem.

A robotkarú férfi előreszegezett fegyverrel elindul felém. Lefuttatok a fejemben néhány lehetséges forgatókönyvet, próbálom elvégezni a szükséges számításokat ahhoz, hogy el tudjam dönteni, érdemes-e leszúrni ezt a fickót, mielőtt lyukat lő a mellkasomba, amikor hirtelen megtorpan. Rám szegezi azt a hátborzongató szemét. Majd leereszti a fegyverét.

– Hihetetlen! – mondja, a hangjából meglepődés sugárzik. – Hogy hasonlítasz apádra! Milyen kár, hogy mindkettőtökre olyan tragikus vég vár. – Azzal vakon odahajítja a fegyverét Rosabelle-nek. – Gyors legyél!

ROSABELLE

ÖTÖDIK FEJEZET

A másodperc töredékrésze alatt, amíg a fegyver átrepül Soledad kezéből az enyémbe, a fogoly előreveti magát, elkapja a levegőben, majd egy ügyes mozdulattal a padlón landol.

Azonnal tüzet nyit mindenkire.

Lövések dörrennek, kiáltások szelik át a hangzavart. Soledad parancsokat üvölt, de a hangok elfolynak és eltorzulnak; szirénák visítanak, és fények villódznak. A hideg falig hátrálok, a sarkam a padlószegélyhez ütközik, a kezem támaszt keres. A jelenet, ami kibontakozik előttem, olyan lehetetlen, hogy úgy érzem, mintha a széleken kezdene összemosódni. Olyan, mintha a padló megolvadna a lábam alatt, a fülemben hallom a saját légzésemet, a bordámban érzett fájdalom újra felerősödik. Folyamatosan lőnek a fogolyra, de kivételes reflexekkel rendelkezik; sikerül kikerülnie a legtöbb lövést, csak kisebb sérüléseket szenved, és most már tudom, hogy ezeken könnyedén felülemelkedik. Miközben figyelem, ahogy mozog, olyan, mintha a szelet nézném: csak onnan tudom, merre jár, hogy ott valaki összeesik.

Ilyen helyzetre még nem volt példa.

Számtalanszor idehívattak már, és a munkámban egyszer sem volt hiba. Még soha nem vallottam kudarcot abban, hogy végezzek egy célponttal. Még egyetlen fogolynak sem sikerült elmenekülnie. Ennek itt nem lenne szabad féktelenül tombolnia ezen a folyosón; nem szabad jelentenie semmit, amit itt látott. És én…

Engem kivégeznek ezért a botlásért.

A felismerés lecsap rám, mint egy újabb adrenalinlöket. Megjelenik előttem Clara képe, a neve folyamatosan ismétlődik a fejemben. Ha én meghalok, senki nem törli majd le a vért az ajkáról. Ha meghalok, senki nem kapja el, amikor összeesik. Senki nem fürdeti meg, nem olvas neki, nem fésüli ki a kócos csomókat a hajából. Clara csak azért élhet így, mert én teljes felelősséget vállalok a szükségleteiért. Nélkülem bedugnák a húgomat az elmegyógyintézetbe, ahol lassú, kínzó halált halna.

Ha meghalok, soha senki nem mosolyog rá még egyszer.

Feltápászkodom, és elfojtom a testembe nyilalló fájdalmat. Fogalmam sincs, hány bordám törhetett el. A folyamatos éhezéstől meggyengülnek a csontjaim, elsorvadnak az izmaim. Érzem a sokatmondó remegést a jobb kezemben, és ingerülten ökölbe szorítom.

A Regeneráció nem érez együtt a gyengékkel.

Amikor előrelépek, rádöbbenek, hogy ideiglenesen megsüketültem az éktelen lármától. Olyan hangosan cseng a fülem, hogy csak fojtott disszonanciát hallok, miközben ráveszem magam, hogy csatlakozzak a küzdelemhez, és sántítva átlépkedek a holttestek fölött. A látásom egyetlen alakra összpontosul: a fogoly közelharcba bonyolódott a két, megmaradt katonánkkal, és nézem, ahogy egy csontroppantó csapást visz be az egyik, majd a másik állkapcsára, majd fogja a lopott fegyverét, és közvetlen közelről golyót ereszt a nyakukba. Kétszer összerezzenek a visszarúgó puska ritmusára. Mindent beterít a vér, de csak az egyik katona feje válik le teljesen a testéről.