L. Stipkovits Erika

Még közelebb
önmagunkhoz

A nehézségből a kiút befelé vezet

részlet

© L. Stipkovits Erika, 2023
Illusztráció © Pásti-Kovács Nóra, 2023
Borítóterv © Tabák Miklós, 2023
Szerkesztő: Orosz Ildikó

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Árkos Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 447 5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó: Út az erdőn át, önmagunk felé – Az önismeret fontossága

Hajsza a Kék Madár után – A boldogság két arca

Ami nem öl meg – Tények és tévhitek a traumáról

Esendőség és erő – Kéretlen örökségünk és önmagunk

Mások és magunk – A kötődéstől az intimitásig

Fejlődés vagy gyorssegély? – A támogatott függőségtől a személyiségfejlődés felé

„Több dolgok vannak földön és egen” – Láthatatlan valóságok

A spiritualitás útjai és útvesztői – Az egészséges „én vagyok”

Utószó: Többszörösen kapcsolódunk

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Ajánlom a boldogságra vágyóknak, a traumáikat begyógyítani akaróknak, a fejlődést választóknak, az intimitást óhajtóknak, az önmagukra kíváncsiaknak, a magukat keresőknek és mindazoknak, akik szeretnék mélyebben megismerni az emberi lélek rejtelmeit.

Ajánlom szeretett társam emlékének, aki sokszor emlegette nagymamája bölcsességét, miszerint „senki nem tud betekinteni a saját ablakán”. Valóban, az önismerethez gyakran kell a külvilág tükre, amiben bárki tisztábban láthatja önmagát.

Előszó Út az erdőn át, önmagunk felé – Az önismeret fontossága

„Az emberélet útjának felén egy nagy sötétlő erdőbe jutottam, mivel az igaz útat nem lelém.”1

Olvasóim közül talán vannak, akik emlékeznek még arra, amikor középiskolában a reneszánsz irodalmáról tanulva részleteket olvastak Dante Isteni színjáték (La Divina Commedia) című művéből. Bizonyára olyanok is akadnak, akik fel tudják idézni a mű híres bevezető sorait, ám ezzel együtt talán az értetlenséget is, amellyel fogadták. Valóban, serdülőkorban még nem vagy nehezen értjük Dante gondolatait, ám sok év múltán megtörténhet, hogy átérezzük a tartalmát, még ha el is felejtettük, hogy valaha olvastuk a színművet.

Életük felén, az érett felnőttkorban, az időskor közeledtével egyre többen érzik elveszettnek magukat, mintha egy kiúttalan rengetegbe jutottak volna, amelyben ugyan vezetnek ösvények, ám azok vagy körbe-körbe járnak (ahogyan egy kliensem találóan megfogalmazta), vagy ismeretlen s talán még veszedelmesebb vidékre visznek ahelyett, hogy kivezetnének az erdő sötétjéből. Dante mély bölcsességével tulajdonképpen azt a jelenséget írta le a fenti sorokkal, amit napjainkban életközépi krízisnek nevezünk. Ez az az időszak az ember életében, amikor egyfajta számvetést készítünk. Egyre többször jut eszünkbe, vajon jó, tartalmas életet éltünk-e eddig, és így szeretnénk-e folytatni hátralévő éveinket is. Ebben az életkorban már sokan elvesztettük szüleinket, barátainkat, kortársainkat, s mindez az idő és a saját éltünk múlására figyelmeztet. Ha tudatosan nem is merülnek fel a fenti kérdések – vagy nem akarjuk, hogy eszünkbe jussanak, mert olyannyira zavaróak, hogy igyekszünk távol tartani magunktól –, a tudattalanunkban gyakran megmozdulnak, és ilyenkor megmagyarázhatatlan nyugtalanságot, szorongást, vagy éppen feszültséget érzünk. Vannak, akik még az életközép előtt szembesülnek ezekkel az érzésekkel egy-egy trauma, krízis, nehéz helyzet hatására, megkérdőjelezik életük addigi menetét, értékeit, céljait, és szerencsés esetben a megrázkódtatásból erőt merítve aktív szerzőivé válnak életük forgatókönyvének.

A teljes képhez hozzátartozik, hogy nem csupán az életközép vagy krízisek, traumák késztethetnek minket önvizsgálatra. Ma már egyre több fiatal igyekszik tudatosabban élni, önmaga megismerésére motiváltan. Ehhez a munkához számos önsegítő és ismeretterjesztő könyv áll rendelkezésre, közülük nem egy szakmailag hiteles, amelyet remek szakember jegyez. Kiadóm, a HVG Könyvek is elkötelezett a szakmailag magas színvonalú kiadványok megjelentetése mellett, felvállalják és támogatják, hogy igényes ismeretterjesztő és megbízható önsegítő könyvek jussanak el a közönséghez. Hálás vagyok ezért, hiszen ez a könyvem sem könnyű esti olvasmány, hanem mélyebb elmerülést igényel, de feltétlenül segítség abban, hogy kilépve a mindennapok mókuskerekéből elgondolkodjunk életünkről, és az önismeretünk mélyítésével eljussunk igazi önmagunkhoz. Nagy örömömre szolgál az is, hogy az általam vezetett Személyiségfejlesztő Akadémián számos fiatal, a húszas-harmincas éveiben járó hallgató is tanul, és igyekszik a képzés részeként önismereti és saját élményű gyakorlatok által közelebb kerülni önmagához, hogy az utat járva, többéves fejlődés után később maga is segítővé válhasson. Sok olyan serdülővel is találkozom, dolgozom, akikben felébred az igény az önismeret iránt, mert tudják, hogy szüleik vagy élethelyzetük hibáztatása helyett célravezetőbb, ha akár önállóan, akár szakember segítségével, de igyekeznek megoldani aktuális problémáikat, választ keresni az őket feszítő kérdésekre, vagy enyhíteni, megszüntetni lelki nehézségeiket.

Sok kliensemtől, tanítványomtól hallottam már a következő mondatot: „Bárcsak korábban kezdtem volna az önismereti munkát!” Igyekszem mindenkit megnyugtatni, hogy személyiségfejlődésünk a halálunkig tart, ezért az önismereti munkához sosem késő hozzákezdeni – bármi legyen is a motivációnk –, legyünk akár fiatalok, középkorúak vagy idősek. Köteteimet is azzal az indíttatással írom, hogy ezeken keresztül minden korosztályt támogatni tudjak az önismeret útján. Nem csupán az ismeretátadás a célom, hanem igyekszem önállóan és társsal is végezhető gyakorlatokat, teszteket beilleszteni, amelyek elvégzése segít az olvasónak saját maga és a hozzá közel állók jobb megértésében, életvezetési problémái kezelésében, elakadásai meghaladásában, pszichés nehézségei megoldásában.

Közelebb önmagunkhoz2 című előző kötetemben önismereti útra hívtam olvasóimat, mert meggyőződésem, hogy csak önmagunk mély megismerésével élhetünk teljes, önazonos életet. Ennek során önmagunk legmélyebb részét ismerjük meg, szembenézünk félt vagy elutasított személyiségrészeinkkel, tulajdonságainkkal, testi érzéseinkkel, tudattalan vágyainkkal, félelmeinkkel és sérüléseinkkel. Ez az út nem könnyű, hiszen eljutunk az erdő szélére (ami szimbolikusan is a konfliktusok színtere), és olykor – akár egy-egy krízis hatására – be is kell lépnünk oda. Részletesen írtam két nagyon fontos emberi adottságunkról: az érzelmek átélésének képességéről és a gondolkodásról, illetve ezek szerepéről életünkben, lelki egészségünkben. Igyekeztem rámutatni arra, hogy e két adottságunk közül egyik sem fontosabb a másiknál, és egészséges lelki működésünkhöz a kettő közötti finom egyensúlyra van szükség. A fájó vagy kellemetlen érzelmek kapcsán külön fejezetet szenteltem a fájdalom, a szégyen és az agresszió témakörének, hiszen sokan (tévesen) elítélik vagy kerülik ezeket az érzéseket, holott felismerésük, elfogadásuk, kezelésük is az önismereti út egy-egy lépése. Negatív gondolataink felismerése jobb megküzdésmódokhoz segít minket, segít reálisan látni önmagunkat, környezetünket, életünket. Biztattam olvasóimat, hogy bátran éljék meg és fedezzék fel negatív érzelmeiket, gondolataikat, és ehhez igyekeztem segítséget nyújtani a legfrissebb szakirodalom feldolgozásával, illetve saját terápiás esetpéldáimon és otthon elvégezhető fejlődési feladatokon keresztül. Külön fejezetekben törekedtem arra, hogy eloszlassam az önismerettel, a pszichoterápiával kapcsolatos tévhiteket, valamint a tudattalantól való félelmet, hiszen az ott rejlő tartalmak erőforrást is jelentenek, amely segítségünkre lehet az önismereti munkában, életünk igazabbá válásában. Nem titkolt célom, hogy előző és jelen kötetemmel (amelyek egységes egészet képeznek, de külön-külön is megállják a helyüket) egyfajta önismereti vezérfonalat adjak olvasóimnak. A könyvben található, akár egyénileg, akár a hozzánk közel állókkal együtt végezhető „Fejlődési feladatok” támogatják az önismereti munkát, és életkortól független eszköztárat jelentenek az érdeklődőknek.

Miben nyújt segítséget a könyv?

Ebben a kötetben az egész életünkön át tartó személyiségfejlődésünk folyamatának újabb állomásait mutatom be. Igyekszem eloszlatni a boldogság és az intimitás fogalmát övező tévhiteket, rámutatni, hogy a boldogságot alaposan félreértelmezzük, amikor alapvetően kívülről meghatározottnak tekintjük, és a fogyasztási cikkek felhalmozásában, az örök fiatalság illúziójának hajszolásában véljük meglelni – nem csoda, ha csalódunk. Hasonló a helyzet az intimitással, amely napjainkban szinte a szex szinonimája, ami igencsak távol áll az igazságtól. A valódi, másokkal megélt intimitás záloga is az önismeret, hiszen először magunkkal kell mély, közeli viszonyba kerülnünk ahhoz, hogy ezt képesek legyünk másokkal megélni. Emellett igyekszem támpontokat nyújtani a gyógyszerekkel kordában tartott fájdalom kérdésében, hiszen természetes, hogy félünk a szenvedéstől és igyekszünk elkerülni, amit a (sokszor valóban okkal és joggal szedett) gyógyszerek megkönnyítenek ugyan számunkra, ám meggyőződésem, hogy hosszú távú javulást csakis fájdalmunk elfogadásával és átszenvedésével érhetünk el. Ugyanez igaz az érzelmeink esetében is. A traumáról szóló fejezetben számos esetpéldával és kutatások bemutatásával szeretném tisztázni, mi is valójában a trauma, hogyan ismerhetjük fel a magunk és mások traumáit, miként küzdhetünk meg velük, és legfőképpen: hogyan merítsünk bátorságot a traumáinkkal való szembenézéshez. Megkísérlem megmutatni a személyiségfejlődés tágabb összefüggéseit: felmenőink sorsának hatását életünkre és személyiségünkre, hogy jól el tudjuk különíteni, mi a „miénk”, és mi az, amit kaptunk ugyan, de – felmenőink tiszteletben tartásával – mégsem kívánunk továbbvinni, és kiváltképpen nem szeretnénk tudattalanul átadni a következő generációknak. Célom tovább tágítani az önismeret kontextusát a világban működő hálózatok, az emberiséget összekötő láthatatlan szálak és a valódi spiritualitás bemutatásával, amelyek körül napjainkban igen sok tévhit virágzik.

Korábbi köteteimhez hasonlóan az egyes fejezetek önállóan is megállják a helyüket, érdemes közöttük saját magunkra értelmezhető részeket keresni, akár társunkkal, barátunkkal együtt olvasni, a fejlődési feladatokat együtt elvégezni, és mélyebb beszélgetésekkel növelni önismeretünket és kapcsolatunk intimitását. Reményeim szerint könyvem segítséget nyújt, hogy jobban megismerjük múltunkat, kéretlen örökségünket, gyermekéveink történéseit, fejlődési sérüléseinket, traumáinkat is, és ezáltal sokkal mélyebben azt, akivé lettünk. A fejlődési feladatok segítségével ráismerhetünk azokra a képességeinkre, érzéseinkre, elfojtott vágyainkra, amelyek ugyancsak erőteljes formálói mai önmagunknak.

Az egyes témák életszerű bemutatásához (korábbi köteteimhez hasonlóan) pszichoterápiás (integratív hipnoterápiás) eseteket használok. Hálás vagyok pácienseimnek, hiszen sokat tanultam tőlük, magam is fejlődtem általuk, és mély tisztelettel adózom bátorságuk előtt, amellyel szembenéztek életük nehézségeivel, és fejlődni tudtak. Az esetek a valóságon alapulnak, de a szakmai etika szerint a neveket és néhány körülményt megváltoztattam, hogy ne lehessen felismerni a hozzám fordulókat. Történeteik hitet adhatnak, és példát arra, hogy halálunkig fejlődhetünk, szembenézhetünk a velünk történtekkel, megváltoztathatjuk elfojtott érzéseinket, ezáltal jobb, elfogadóbb emberré válhatunk, és egyre intimebben kapcsolódhatunk önmagunkhoz és szeretteinkhez.

Az önismeret folyamatosan fejlődő és fejleszthető képességünk, amely formálható önmagunk megfigyelésével és elemzésével, valamint a környezetünk visszacsatolásai által. Javaslom az olvasónak, hogy válasszon magának egy önismereti naplót, amelybe írásban is rögzíti élményeit, a fejlődési feladatokra adott válaszait és tapasztalatait, mert ezzel még jobban segíti a mély megélést, az átdolgozást és a belső harmónia kialakítását.

Az önismeret útja, a dantei erdő a legjobb esetben is nyugtalanító, titokzatos, de olykor sötét és ijesztő is lehet. Ám arra biztatom olvasóimat, hogy ne féljenek belépni és nyitott szemmel keresni az ösvényeket. A visszatekintésben, a bátor szembenézésben, az igaz út megtalálásában nem vagyunk egyedül, hiszen akár egy támogató önismereti csoport, akár egy jól felkészült szakember vagy ez a könyv is segítségünkre lehet. Az életen át tartó önismereti út sokszor nehéz, de hittel vallom Joseph Campbell szavait: „Csak, ha leereszkedünk a szakadék mélyére, akkor találjuk meg az élet valódi kincseit. […] Amit keresel, az éppen abban a barlangban rejlik, ahová félsz belépni.”3

Hajsza a Kék Madár után A boldogság két arca

Javak és célok kergetése a külső világban legfeljebb pillanatnyi boldogságot hozhat. A belső világunkon kell dolgozni.

Jonathan Haidt1

Rita eredetileg azért keresett fel, mert lassan elviselhetetlenné váló ekcémájára megoldást szeretett volna találni. Meglepődtem, amikor elmondta, hogy ötvenöt éves, a csinos, karcsú nő legalább tizenöt évet letagadhatott volna a korából. Terápiája során mintegy mellesleg említette meg, hogy nemrég fény derült férje viszonyára, ám ő „helyrekoppintotta az agyát”, és a férfi szakított a szeretővel, azóta pedig „ezen a téren minden rendben”. Rita olvasott és a pszichológiában is jártas volt, többször elmondta, nem érti, mi lehet a gond, hiszen saját, jól menő vállalkozását vezeti, elismerik, rengeteg pénzt keres, a gyerekei sínen vannak, a házasságát is „rendbe tette”. Hosszú ideig dolgoztunk együtt, mire rálátott arra, és ki tudta mondani, hogy sikeres és fényűző életét üresnek, rutinnak érzi, szeretne valami újba, „igaziba” kezdeni, ám nem tudja, mi lenne az. Ahogy ő fogalmazott: „Szívesen kibújnék a bőrömből, de nem tudom, mivé változnék utána… És nagyon félek is ettől.”

Gyerekkorunktól arra vagyunk szocializálva, hogy akkor lehetünk boldogok, ha a külső körülményeket úgy alakítjuk, hogy nekünk jó legyen. Felnőttként a legtöbb ember boldog akar lenni, lehetőleg azonnal és örökké. Mégis egyre többen boldogtalanok, miközben hatalmas erőfeszítéseket tesznek vélt boldogságukért: pénzt és célokat kergetve beáldozzák minden idejüket, családi és baráti kapcsolataikat. Több páciensem beszél feltételes módban a boldogságról: „Ha több pénzem lenne, akkor boldog lennék”, „Ha a párom többet lenne otthon…”, „Ha a feleségem elégedettebb lenne…”, „Ha készen lenne már a házunk…”, „Ha összejönne végre a gyerek…”. A sort a végtelenségig folytathatnánk, miközben tudjuk, hogy a boldogság elsősorban nem ezektől függ. Közben erőn felül meg akarunk felelni a tökéletesség látszatának, állandóan topon akarunk lenni, kihasználni minden lehetőséget, ami a legcsekélyebb sikerrel is kecsegtet. Hajszoljuk a boldogságot, közben kilóg a nyelvünk, és sokan nem is tudjuk, mit keresünk. Amikor megtaláljuk, nem vagyunk elégedettek, mert látjuk, hogy másnak még több vagy még jobb van, ezért új rohanásba kezdünk. Mindeközben szeretnénk, ha maga a hajsza kellemes lenne, sima és zökkenőmentes, lehetőleg olyan, mint azok a középkori vadászatok, amikor a vadasparkban a király elé kergették a vadat a hajtók, aztán puff, egyetlen lövés, és meg is van a trófea. De lehet-e örülni annak, magunkénak tudjuk-e érezni azt, amiért semmit nem kell tennünk, amiért nem kell „megszenvednünk”? El tudjuk-e fogadni, hogy az életben a jó és a rossz dolgok, a boldogságot és a szenvedést okozók együtt vannak jelen? Tudunk-e mindkettőre figyelni, vagy csak az egyiket akarjuk?

Manapság rengeteg könyv szól a boldogságról. Mégis az emberek talán soha nem voltak olyan boldogtalanok, mint mostanában – aminek talán a legfőbb oka a folyamatos boldogságkeresés. Sokszor azt sem tudjuk, mit keresünk: olyanok vagyunk, mint a kincskereső, aki keresi a kincset, és amikor megtalálja, nem ismeri fel, hanem csak keres tovább. A boldogságot többnyire önmagunkon kívül keressük, magas jövedelemben, sikeres karrierben, ismertségben, követők számában… Pedig a boldogság lehetősége leginkább önmagunkban van, ahogy a boldogtalanságé is.

A mesékben sokféle út olvasható, amely a boldogsághoz vezet. A főhős egy sor próbát áll ki, mire fáradozásaiért elnyeri jutalmát, vagy számos veszélyt küzd le, hogy megmentse éppen megtalált szerelmét, és boldogan élhessen vele, amíg meg nem hal. A mesékben a főhősnek fejlődési folyamaton kell keresztülmennie, amelynek végén végtelen boldogság várja. „A szerencse fia” című mese főszereplőjét boldoggá teszi, amikor munkadíjként egy aranyrögöt kap, amit aztán elcserél egy lóra, a lovat tehénre, a tehenet disznóra, a disznót libára, a libát meg egy kőre. Mindig a csere teszi boldoggá, ám egy pillanat alatt terhessé is válik számára a kapott szerzemény. Akkor válik a világ legboldogabb emberévé, amikor vízbe ejti a követ, és ezzel elenged mindent, vagyis élvezni tudja a pillanatot. Kezdetben azt hitte, hogy a gazdagság, az élvezet és a siker a boldogság, de megtanulta, hogy igazán elégedett az elengedéssel lehet, amikor a külsőségek helyett a saját útját járva, szabadon élvezheti az őt körülvevő mindenséget.

A fogyasztói társadalomban viszont a cselekedeteinket leginkább az befolyásolja, amit el akarnak nekünk adni, márpedig az árucikkek tekintetében bőség van. A kérdés az, hogy a külső gazdagsággal együtt gyarapítani tudjuk-e a belső gazdagságunkat, azaz képesek vagyunk-e együttérzéssel közelíteni önmagunkhoz, életünk helyzeteihez, embertársainkhoz, és kapcsolatainkban látjuk-e önmagunk értékességét. Akár szülők, nagyszülők vagy pedagógusok vagyunk, a kérdés az, hogy gyermekeinkben már a születésüktől kezdve erősíteni tudjuk-e ezt a belső gazdagságot. Nem túlkényeztetéssel, hanem valódi figyelemmel és a képességeiknek megfelelő kihívásokkal, hogy érezhessék: értékesek és fontos tagjai a családnak, az osztálynak, a közösségnek. Mert a boldogság nem egy állapot, nem végcél, amikor elégedetten hátradőlhetünk – sok munkát, fáradozást és szenvedést is rejt magában. A boldogság csak úgy nem talál ránk, nem „repül a szánkba” a boldogság Kék Madara, bizony sokat kell tennünk ezért a találkozásért. A tapasztalatok azt mutatják, hogy akik nyitottak, aktívak, azok hamarabb találkoznak az átmeneti boldogsággal. A nyitottság, a reális gondolatok és az elfogadás mind-mind vonzzák a boldogságot, és éltetik, ha már ráleltünk.

Fejlődési feladat

Válaszoljon a kérdésekre: Mit gondol, lehet-e egyáltalán boldogan élni a fogyasztói társadalmakban? Lehet-e boldognak lenni, ha a rövid távú célok az anyagi javak megszerzéséről szólnak csupán?

Gondolkozzon el a következőkön, a saját életére vonatkoztatva: Gyakran vagyok időszűkében? Gyakran rohanok a mindennapokban? Miért? Mi mindent akarok elérni? Miért hajtom magam? Valójában mi elől rohanok? (Esetleg magam elől?) Szembe tudok nézni a valódi vágyaimmal, érzéseimmel? Túl sok mindent akarok egyszerre? De mit is akarok igazán? Mire vágyom? Mit szeretnék leginkább?

A boldogság forrása

„Ki ne akarna boldog lenni? Ám ahhoz, hogy a boldogságig eljussunk, először meg kéne tudnunk, mi a boldogság.”2 A Rousseau által is megfogalmazott talányt az ókori filozófusok és a későbbi századok bölcsei is próbálták már megfejteni: Szókratész az önismeretet, Platón a mélyebb értelmet, Arisztotelész az erényt tartotta a boldogság forrásának, az epikureusok az élvezetekben, míg a sztoikusok éppen ellenkezőleg, az észszerű viselkedésben vélték megtalálni. Idővel aztán a vallások és az egyházak is előálltak a maguk boldogságreceptjével, és hol a túlvilági életben, hol a vágyakról való lemondásban látták a megoldást. A „boldogság keresése” talán túl romantikusnak hangzik sokunk számára, és vannak, akik már a boldogság szó hallatán is elhúzzák a szájukat, mondván, modern világunkban ne használjunk ilyen nagy szavakat. Ám ha a boldogság szót kicseréljük az értelmes, tartalmas élet kifejezéssel, a legtöbben már elgondolkodnak. Valószínűleg az ember az egyetlen olyan élőlény, amely tudatában van saját élete végességének, és az élet értelmén gondolkodni ijesztő is lehet, hiszen óhatatlanul eszünkbe jut a mulandóságunk.

Abraham Maslow amerikai pszichológus 1954-ben fogalmazta meg, hogy az emberi szükségletek egyfajta piramist alkotnak, amelynek csúcsán az általa önmegvalósításnak nevezett szükséglet áll, vagyis az ember azon törekvése, hogy belső képességeit kövesse és kibontakoztassa. Maslow azonban nemcsak abban „hozott újat” a pszichológiába, hogy emberi szükségletnek (és nem pusztán luxusnak) tartotta az önmegvalósítást, hanem arra is rámutatott, hogy korának pszichológusai, és maga a pszichológia tudománya, csupán a lelki betegségekre, nehézségekre, problémákra és veszélyekre koncentrálnak, miközben semmibe veszik az emberben rejlő potenciált, a jóságot, az erényt, az emberi képességeket és pozitív törekvéseket.

Maslow gondolatait folytatva Martin Seligman amerikai pszichológus 1998-ban úgy fogalmazott, hogy a „szenvedés pszichológiája” csak a betegségekre összpontosít, míg szerinte a pszichológia célja az emberi jóllét előmozdítása kellene hogy legyen, és ezzel megalapozta a ma már pozitív pszichológiának nevezett irányzatot. Az elnevezés (és ahogyan az angolban emlegetik, a boldogság pszichológiája, psychology of happiness) első hallásra talán félreérthető. Pedig a közvélekedéssel ellentétben a pozitív pszichológiának semmi köze az olyan leegyszerűsítő üzenetekhez, mint a „gondolkodj pozitívan”, „a pozitív gondolat pozitív dolgokat teremt”, vagy a „csak akarni kell, és sikerül”. Sőt éppen ellenkezőleg, a pozitív pszichológia nagyon is a realitások talaján mozog, és ma már az idegtudományok, a neuropszichológia eredményeit is felhasználja annak kutatásában és gyakorlati alkalmazásában, hogyan élhetünk teljesebb, elégedettebb, azaz boldogabb életet.

Fejlődési feladat

Beszélgessen a következő kérdésekről valakivel, aki közel áll önhöz. Mi volt élete legboldogabb eseménye? Mi volt élete legfájdalmasabb élménye? Melyek a legtitkosabb vágyai, céljai? Melyek a legmélyebb félelmei? Mit értékel önmagában leginkább? Melyik az a tulajdonsága, amelyben szívesen változna?

Seligman úgy érezte, hogy a boldogság nem csupán nehezen meghatározható fogalom, de sajnos elég elcsépelt szó is ahhoz, hogy tudományos kutatás tárgyát képezhesse, ezért az autentikus életöröm kifejezést használta, amelyet a jobb érthetőség kedvéért három elemre bontott. Ezek a pozitív érzelem, az elmélyülés (flow) és az értelem – amelyekre önmagukért, és nem egy cél megvalósítása érdekében törekszünk, hiszen már önmagukban is jutalomértékűek.3 Lássuk ezeket részletesen!

Autentikus életöröm 1 – Pozitív érzelmek

A pozitív érzelmek igénylik a legkevesebb magyarázatot, hiszen mindannyian szeretünk elégedettek, nyugodtak, kiegyensúlyozottak lenni, szeretjük a vidámságot, a sok nevetést – az öröm keresése hozzátartozik emberi természetünkhöz. Ezt lovagolják meg a csöpögős szappanoperák, valamint azok a médiaüzenetek, amelyek kizárólag kellemes érzések keltésére törekszenek, csakis azok létjogosultságát tartják elfogadhatónak.

Az öröm az életünk fűszere, amit bárhol megtalálhatunk: a szeretteinkkel töltött időben, a természetben, a fákban, a nyíló virágokban, a napsütésben, a madarak énekében és bármilyen tevékenységünkben. Igazi örömöt akkor élünk meg, amikor azért teszünk valamit, mert azt jó csinálni, és nem azért, mert meg akarunk felelni bárkinek vagy bárminek. Ha minden mögött valami szándékot, okot, szerepet feltételezünk ahelyett, hogy az életöröm ösztönözne bennünket, akkor oda az érzés valódisága. A fogyasztói társadalom az örömök hajszolását teszi a legfőbb céllá, ám leginkább az önzés felé hajt minket. Örömérzésünket valójában azzal növelhetjük, ha fejlesztjük önismeretünket, megéljük az érzéseinket, és elővesszük a kisgyerekkorunkból ismert, kíváncsian csodálkozó énünket.

„Olyan voltam, mint egy gép”

Zoltán összetörve keresett meg, miután megtudta, hogy feleségének munkahelyi szerelmi viszonya van. Elmondta, nem érti a nejét, hiszen nagyon jól élnek: „Hogy tehette, mikor mindent megkap tőlem.” Hosszan ecsetelte, milyen házat épített a családnak, milyen kocsit vett az asszonynak, támogatta a tanulmányait, és mégis… Zoltán szavai merev, kényszeres karakteréről, a párkapcsolatát és szülői létét is átható, teljesíthetetlenül magas elvárásairól árulkodtak. Kőkemény elvei voltak az életről, mit hogyan kell, és azokban nem ismert pardont. A feleségét okolta minden bajáért, naponta gyötörte szemrehányásaival, miközben állította, hogy már megbocsátott, de a neje… Tőlem is gyors eredményeket várt, oldjam meg, mondjam meg, mi legyen, megtesz bármit, hogy minden jóra forduljon. Az érzelmeihez viszont nehezen fértünk hozzá, nem megélni, inkább megérteni, megmagyarázni akarta a történéseket. Nagyon erős dühöt éreztem magamban, Zoltán meg nem élt dühét – tudattalanul rám vetítve. A vasálarc mögött néha láttam a szemében a félelmet, megéreztem a kétségbeesett kisfiút, aki retteg, hogy erőfeszítései ellenére is elveszítheti a kontrollt jól felépített élete felett.

Zoltán élsportoló volt kicsi korától kezdve, válogatott kézilabdázóként az élete az edzésekről, a mérkőzésekről, a gyakran erőn felüli teljesítményről szólt. Heti öt edzés után, míg mások hétvégén pihentek, szórakoztak, ő sokszor már hajnalban a buszon ült csapattársaival, hogy elérjenek a több száz kilométerre levő bajnokság helyszínére. Aztán küzdött, hajtott, hogy mindent úgy csináljon, ahogy kell, mert akkor szeretni fogják, és büszkék lesznek rá. Apja gyakran hibáztatta, szidta, ha nem az elvárásai szerint játszott, sőt saját problémáiért is őt tette felelőssé („Szégyenkezhetek miattad!”). Így a kis Zoliba mélyen bevésődött a bűnösség érzése, a tettes-áldozat viszony, miközben idealizálta apját (ami mögött többnyire elrejtett düh lapul), és teljesen elfojtotta az érzéseit. Felnőttként is napi tizenhat órát dolgozott saját vállalkozásában, anyagilag mindent megteremtett a gyerekeinek, de arra kevés ideje maradt, hogy foglalkozzon velük.

Pszichoterápiájában a gyermekkori hibás program átírását, negatív énképének pozitívvá alakítását kezdtük meg, amely hosszabb időt vett igénybe. A megcsalás a saját identitás és a párkapcsolat krízise, esély a megújulásra, vagy épp ellenkezőleg, a kapcsolat végét jelenti, ha az elhidegülés korábban is erős volt. Zoltán néhány hét után végre tudott dühös lenni, kiabált, sírt (ami megcsaláskor egészséges reakció), végre megélte dühét a feleség és a szerető iránt, valamint az apja szigora, anyja alárendelődése és távolságtartása miatt. Szenvedett, de a régóta cipelt düh megélése fontos volt számára, mert a felszabaduló energia később tettrekészséggé, erővé alakult, és segítségével a sok magyarázkodás helyett végre kezébe vehette élete irányítását. Haragja enyhülésével Zoltán lassan megértette, miről szólt társa hűtlensége, mely szükségletei hiányoztak, mit jelent mindkettőjük számára az új kapcsolat megjelenése (nyilván ebben a feleségének, sőt a szeretőnek is megvan a megdolgozandó saját része).

„Régen olyan voltam, mint a gép, valami mesterséges intelligencia (nevet), hajtottam ezerrel, mindent tökéletesen akartam megoldani, és ezt vártam a feleségemtől meg a lányaimtól is, hogy úgy éljenek, ahogy kell. Nem tudtam örülni, nevetni, nem értettem a lányok érzéseit, azt hittem, ez csak női hiszti. A szexben is merev voltam, követelődző, és megsértődtem, ha valami nem úgy történt, ahogy szerettem volna… Unalmas rutin lett az életünk… Ma már talán kicsit izgalmasabb és élettelibb. Még nem tudom, mi lesz a házasságunkkal, de sokkal érzőbb és élhetőbb ember lettem. Bevallom, néha ijesztő is ez a változás, például amikor elérzékenyülök a kislányommal együtt nézett filmen. Még takargatom a könnyeimet előle… De jó örülni, nevetni, játszani a lányaimmal és egyfajta gyermeki kíváncsisággal nézni a világra.”

Az öröm energiát ad, hormonális hatása pozitív, erősíti az immunrendszert, emiatt javul a testi-lelki ellenálló képességünk. A Stanford Egyetem kísérleti eredményei szerint a burleszkfilmek (Chaplin, Stan és Pan és társai) láttán a kísérleti személyek nyálában növekedett az A típusú immunglobulin (IgA) szintje – ez az antitest fontos szerepet játszik a felső légúti fertőzések elleni védekezésben.4 Az amerikai Menzinger Alapítvány szerelmeseket vizsgált: vérükben nagyobb mennyiségű endorfint, „örömhormont” találtak, ami fájdalomcsökkentő, hangulatemelő, és serkenti az immunrendszer aktivitását. Azt is tudjuk, hogy az öröm hiányát gyakran pótcselekvésekkel, függőségekkel, túl sok munkával pótoljuk.

Az öröm képessége bármely életkorban elsajátítható. Felnőttként is felfedezhetjük örömforrásainkat, ahogy Zoltán is tette. Örömforrás lehet bármilyen szívből jövő tevékenység, például, ha barátokkal találkozunk, ha megöleljük szeretteinket, ha játszunk a gyerekekkel, ha sportolunk, táncolunk. Freud szerint a csecsemőt az örömelv irányítja, tehát örömre születtünk. A kisgyermek szükségletei és vágyai azonnali kielégítésére törekszik, anyja gondoskodására, szeretetére. Később azonban az örömelv helyét átveszi a realitáselv. A kisiskolás már képes szülei megelégedésére késleltetni a vágyai kielégülését, és nagyobb öröm számára betartani a szabályokat, sőt, jó érzés sokat tudnia, és örül a teljesítményeinek. A nagyobb gyermekek és a felnőttek már képesek figyelni mások igényeire, saját szükségleteiket, önös érdekeiket háttérbe tudják szorítani.

Erich Fromm szerint az öröm képességét gyerekkorunkból hozzuk.5 Az egészséges felnőttléthez elengedhetetlen, hogy a gyermek belenőjön abba az érzésvilágba, hogy élni jó! Ehhez örülni tudó szülőkre van szüksége, akik képesek kimutatni pozitív érzéseiket, akik az élet szeretetére tanítják azáltal is, hogy meg merik és tudják élni saját vágyaikat. A bátorító szülő a nehézségek optimista kezelésére is megtanítja gyermekét, erősíti a „képes vagyok…” hitét. Csíkszentmihályi Mihály, a pozitív pszichológia atyja az önmagáért való tevékenység öröme, a flow élmény átélésének szükségességét hangsúlyozza, amikor maga a tevékenység, az abba való belefeledkezés, és nem a végeredmény jelenti az örömöt.6

Fejlődési feladat

1.Írjon egy olyan önéletrajzot, amelyben az örömeire fókuszál. Emelje ki azokat az eseményeket, amikor pozitív élményt élt meg. Készíthet grafikont is, az egyik tengelyen tüntesse fel az éveket, a másikon az öröm mértékét 1-től 10-ig értékelve. Nézze meg, mely időszakokban volt több, melyekben kevesebb öröm az életében. Beszélgessen valakivel arról, mi lehet ennek az oka. Mit tehet, hogy a jövőben minél több öröme legyen?

2.Gondolja át, mely családi élmények nyújtják a legnagyobb örömöt? Miért?

3.Keressen olyan fényképeket a gyerekkorából, felnőttkorából, amelyeken láthatóan vidám, elégedett, jó érzésekkel teli. Idézze fel az akkori örömteli eseményeket, mesélje el ezeket valakinek. Csukja be a szemét, és élje át minél mélyebben az élményt.

A mosoly a legkönnyebb kapcsolódás két ember között. Ha bárhová belépünk, például egy üzletbe, a ránk mosolygó eladóval könnyebben kapcsolatba lépünk, mert a mosoly az ismerősség érzését kelti, és csökkenti a távolságot. Persze csak ha szívből jön, mert az erőltetett műmosolyra ez nem érvényes. Az igazi mosolyban érezzük az elfogadást, és nincs benne ítélkezés; ez egy gesztus, hogy közelebb kerülve egymáshoz örüljünk a pillanatnak.

A nevetés maga is kellemes érzés, erős mimikai megnyilvánulás, amely során pozitív érzéseket él át a nevető, és az is, akivel együtt nevet. A mosolyválasz velünk született képesség: egy újszülött is hasonló mimikával reagál egy mosolygó arcra, az anya és gyermeke közötti interakció jeleként. Bagdy Emőke7 „zsigeri kocogásnak” nevezte a nevetést, a kacagást, mert az ilyenkor megjelenő mozgás erőteljes masszázst gyakorol a hasi szervekre. A nevetés alatt olyan élettani változásokat mértek, amelyek pozitívan befolyásolják az egészséget. Az úgynevezett érzelmi agyban izgalmi állapotot hoz létre a nevetés, növeli a tüdőbe kerülő oxigén mennyiségét, fokozza az immunaktivitást. Növeli a nyálban az immunglobulin- és endorfinszintet, sőt hatására a cukorbetegek vércukorszintje is csökken. A nevetés pozitív hatásáról terjedő kutatások eredményeképpen nemzetközi nevetőklubokat alapítottak szerte a világban. A kórházi bohócdoktorok a gyerekek immunrendszerét nevetéssel próbálják stimulálni, és egyben elűzni a félelmüket. A nevetés az agressziót, dühöt is képes levezetni, és közismerten felszabadítóan hat, ha reménytelen helyzeteket humorral tudunk kezelni. Akkor növeljük életünkben az örömöt, ha a legintimebb kapcsolatainkban a pozitív dolgokra figyelünk, például arra, hogy családtagjainkkal tudunk-e együtt nevetni, örülni egymásnak. Az örömképesség – mint minden képesség – egész életünkben fejleszthető.

Fejlődési feladat

Keressen örömforrásokat, beszéljen ezekről valakivel, ezzel is fejlessze örömképességét:

1.Milyen barátokkal kapcsolatos örömteli emlékei vannak (gyerekkorától napjainkig)? Hogyan erősíthetné barátságait, a barátaival való kapcsolatát?

2.Mikor érzett örömöt a természetben (gyerekkorától kezdve)? Milyen örömteli élményei fűződnek növényekhez, állatokhoz (gyerekkorától mostanáig)? Melyek a természetben található kedvenc látványai, képei, hangjai, ízei, illatai? Élje át, ha teheti, naponta a természet adta örömélményeket!

3.Melyek voltak gyermekkora kedvenc játékai? Kivel játszott legszívesebben? Melyek a játékhoz kapcsolódó legvidámabb, legörömtelibb élményei? Játsszon ma is bárhol, bármikor!

A beszélgetés, mesélés közben ne feledje: a legnagyobb öröm, hogy van kivel beszélgetnie, megosztania és újraélnie örömeit.

A sport, a mozgás, a tánc nagy adag endorfinfröccs, amelynek kedélyjavító hatását régóta ismerjük. Päivi Lampinen finn gerontológus és munkatársai8 egyik vizsgálatuk során három csoportba osztottak depressziós embereket, és négy hónapon át figyelték őket. Az első csoport testedzést végzett hetente háromszor, negyvenöt percen keresztül, négy hónapon át. A második csoport végig antidepresszánst szedett. A harmadik gyógyszereket is kapott, és testedzést is végzett. Az eredmény nem meglepő, mégsem használjuk eléggé. Azt mutatták ki a kutatók, hogy a testmozgás épp olyan hatékonyan csökkenti a depressziót, mint a gyógyszeres kezelés. A kutatók fél év múlva ismét vizsgálták a kutatásban részt vevőket, és azt találták, hogy az első, csak testedzést végző csoport tagjai kevésbé mutattak újra depressziós tüneteket, mint azok, akik a gyógyszeres kezelésben részesültek. Tehát a mozgás nemcsak a meglévő depresszió kezelésének fontos eszköze, hanem a megelőzésében is fontos szerepet játszik. A sport kedélyjavító hatását elsősorban az endorfin- (örömhormon) termelődés befolyásolja. Nyilván itt is vigyázni kell a túlkapásokra, az nem jó, amikor a testedzésfüggők egyre többször és egyre intenzívebben kényszerítik magukra a kizsigerelő edzéseket. Ilyenkor előfordul, hogy az edzés által kiváltott jó hangulat kifejezetten csökken, mert a túlzott terhelés, a fokozott fáradás miatt előjönnek a sérülések, betegségek. Továbbá az is gyakori, hogy a függőség miatt háttérbe szorulnak a családi és munkahelyi kapcsolatok, ami szintén boldogtalansághoz vezet.

Autentikus életöröm 2 – Flow, az áramlatélmény

Időnként azt érezzük, hogy elmerülünk abban, amit éppen csinálunk, és később is keressük ezt az aktivitást. Az elmélyülés (Seligman) nem más, mint a Csíkszentmihályi Mihály által flow-nak nevezett élmény: amikor eggyé válunk a tevékenységgel, amit éppen végzünk, megszűnik az idő, és szinte erőfeszítés nélkül visszük végig az adott feladatot. A flow állapotát nem lehet gondolatok vagy érzelmek segítségével leírni, mégis az életöröm alapvető összetevője. Ilyenkor azt érezzük, hogy igazán élünk, bevonódunk abba, amit csinálunk, és harmóniában vagyunk a környezetünkkel. A flow az egyén számára örömöt, a társadalomnak pedig hasznot jelenthet. Ehhez a személyiséget fejlesztő tevékenységre van szükség. Flow-állapotban az ember folyamatosan fejlődik, nő a teljesítménye, miközben nincs szükség nagyobb energiabefektetésre, ugyanis ilyenkor az agy prefrontális kérgének tevékenysége bizonyítottan csökken. A flow nem a tartalomtól függ, hanem a tevékenység minőségétől, tehát mosogathatunk, takaríthatunk, kertészkedhetünk is flow-ban. Spontán leginkább a közös játékban találkozunk ezzel az élménnyel. Ez az állapot erősen önjutalmazó, egy óriási endorfinlöket, az evolúció motorja. Minél jobban elmerülünk benne, annál nagyobb örömöt jelenthet számunkra.

Szerencsések vagyunk, ha olyan munkát végezhetünk, amiben örömünket leljük – ha hasznos, érdekes a munkánk, fejleszteni tudjuk a képességeinket, illetve megbecsülnek bennünket. A folyamatos kíváncsiság és érdeklődés, a vágy az újabb és újabb kihívások iránt, és az ezekhez szükséges képességek fejlesztésének igénye ösztönzi az élethosszig tartó tanulást. Így egy kilencvenéves ember is lehet friss, magával ragadó, miközben e nélkül egy fiatal is válhat fásulttá és unalmassá.

A flow-ban eggyé válunk azzal, amit végzünk, és azokkal is, akikkel együtt végezzük, az örömélményt ugyanis gyakran közösen éljük meg. Tehát nem akkor élünk meg mély örömöt, amikor minden szükségletünk kielégül, hanem amikor minden erőnket és képességünket egy tevékenységre tudjuk összpontosítani, feltéve, ha a tevékenység nem haladja meg képességeinket, azaz nem erőlködés, hanem örömteli alkotás optimális erőfeszítés mellett.

A jólléthez kell az egészséges kihívás, attól nem leszünk automatikusan boldogok, ha készen megkapunk mindent. A sok tévénézéssel és általában a passzív szórakozással az a legnagyobb probléma, hogy nélkülözi a kihívás lehetőségét, pedig csak azok a tevékenységek váltanak ki valódi örömöt, amelyek teljesíthető feladat elé állítanak bennünket. A kihívást nem jelentő dolgok gyakran apátiát vagy unalmat hoznak létre, ami az ettől szenvedő fiatalokat könnyen terelheti pótcselekvések, vagy akár szerhasználat felé. Ezzel ellentétben, ha belemerülünk egy tevékenységbe, akkor megélhetjük azt, amit a gyerekek a játékban. Elvész a tér, az idő, megfeledkezünk a gondjainkról, és az ötleteink, mozdulataink szinte maguktól jönnek, maximálisan mozgósítani tudjuk a képességeinket. Fontos, hogy a feladat a képességeinknek megfelelő legyen: a túl nehéz feladat stresszt vált ki, szorongani kezdünk, a túl könnyű esetében unalmat élünk meg.

Bizonyított, hogy a flow-élményt rendszeresen átélők elégedettebbek az életükkel, mint akiknek ebben nincs részük. Csoportban még nagyobb ereje van a flow-nak, amit gyakran tapasztalhatunk demonstrációkon, focimeccseken, koncerteken, ahol egyszerre sok ember tud flow-élménybe kerülni.

Szeretetre éhezve9 című könyvemben bővebben írtam arról, hogy a tevékenységeikben örömüket lelő, flow-t megélő kamaszok szorongásszintje jóval alacsonyabb. Ahol a serdülőt támogatják és közben képességeinek megfelelő kihívások elé állítják, ott zökkenőmentesebb a kamaszkor, mivel egyértelműek az elvárások, de tiszteletben tartják az egyéniséget, a „mindenki másban jó” elvét. Elismerik, hogy mindenki más képességekkel rendelkezik, de elvárják, hogy a kamasz a lehető legjobb tudása szerint teljesítsen, és tegyen erőfeszítéseket céljai elérésére. A legjobb példa, ha a szülők maguk is motiváltak, vannak céljaik, és ezt a gyerekek is látják. Kifejezik azon meggyőződésüket, hogy az egyén boldogulásában saját magának is van felelőssége, miközben elfogadják a kamaszkor sajátosságait, az újdonságkeresést, a társas kapcsolatok prioritását, az erősebb érzelmi intenzitást és a kreatív felfedezést. Az ilyen családokban általában szeretetteljes a légkör, a családtagok elkötelezettek egymás személye és tevékenységei iránt. Határozott értékrendjük van, bíznak abban, hogy képességeikkel váratlan helyzeteket is meg tudnak oldani.

A fogyasztói társadalomban állandóan versenyzünk egymással, sok mindent nem a tevékenység öröméért teszünk, hanem azért, mert le akarjuk győzni a többieket, de minimum el akarjuk fojtani saját kisebbrendűségi szorongásunkat, így nehezebben élünk meg flow-élményt és valódi boldogságot. Pedig tevékenységeinket végezhetjük szabadabban, egészségesebben, nagyobb szeretettel. Ha például futni indulunk, jó, ha nem versenyzünk magunkkal, azaz nem arra koncentrálunk, hány perc alatt hány kilométert kell lefutunk, hanem csak élvezzük a napsütést, a tiszta levegőt, a szél simogatását, lábaink erejét. Azaz arra törekszünk, hogy jól érezzük magunkat, és nem arra, hogy minél nagyobb teljesítményt produkáljunk. Ugyanígy, a munkánkat is különbözőképpen élhetjük meg, és jórészt rajtunk, a viszonyulásunkon múlik, hogy örömforrásként, élvezetteli hivatásként tekintünk rá, vagy puszta pénzkereseti lehetőségként, esetleg egyenesen kínszenvedésnek tartjuk.

Fejlődési feladat

1.Gondolja át, élete mely tevékenységeiben él át flow-élményt? Mennyi időt szán ezekre a tevékenységekre naponta? Csukja be a szemét, és képzelje el magát a tevékenység közben. Élje át mélyen a hozzá tartozó érzést.

2.Végezze a felidézett, flow-ban végzett tevékenységet minél többet a mindennapjaiban.

3.Mit szeret legjobban a munkájában? Mi jelenti a legnagyobb örömöt? Mely képességeit tudja hasznosítani, melyeket fejleszteni a munkájában?

4.Otthonában milyen házimunkát végez örömmel? Hogyan teheti örömtelibbé bármelyik feladatot?

5.Ha kevés flow-élménye van a munkájában, akkor válaszoljon ezekre a kérdésekre: Tényleg ezt akarom csinálni? Tényleg szeretem? A munkám mely képességeimet fejleszti? Melyeket nem? Megéri az ár, amit fizetnem kell érte?

Autentikus életöröm 3 – Az élet értelme

Az értelem arra utal, hogy végezzük bár kedvenc tevékenységünket, amely a flow állapotába juttat, és érezzünk közben pozitív érzéseket, felnőtt emberként előbb-utóbb szembesülünk a nagy kérdéssel: „Jó, szeretem, magával ragad, de mi értelme?” Azon túl, hogy élvezzük, mit tesz hozzá az életünkhöz, sőt mi több, a körülöttünk élők, egy nagyobb közösség életéhez? Az autentikus életörömhöz az is hozzátartozik, hogy általában azt érezzük, hogy életünknek van célja, értelme, amiért érdemes élni.

Figyelemre méltó Viktor Frankl pszichiáternek, a logoterápia atyjának nézete, akit zsidó származása miatt koncentrációs táborba hurcoltak, de túlélte az embertelen poklot. Szerinte a legabszurdabb, legfájdalmasabb helyzetben is van az életnek egy lehetséges értelme. Hangsúlyozta, hogy az anyagi jólét, az élvezetek megteremtése nem ad értelmet, a boldogság pedig önmagában nem cél, hanem csak következmény. A kérdés szerinte nem az, hogy mit várhatunk az élettől, hanem az (amit sokszor teszek fel én is pácienseimnek), hogy az élet mit vár tőlünk.

Sok hétköznapi történettel bizonyítja, hogy nincs értelmetlen élet, mert soha senki nem tudhatja, mi történik vele, milyen egyedülálló lehetőség várja a leglehetetlenebb pillanatokban. Ismert példája egy életfogytiglani kényszermunkára ítélt fekete férfi, aki a börtönszigetre szállítása alatt, amikor a hajón tűz ütött ki, tíz ember életét mentette meg, ezért végül felmentették. Frankl hangsúlyozza azt is, hogy mindenki felelős a saját életéért, ami annál értékesebb, minél nehezebb. Az életünkért való felelősségvállalás minden pillanatban a legfontosabb feladatunk.

Az emberi működésben Frankl testi, lelki és szellemi dimenziót különböztetett meg. Szerinte a szellemi viszonylag független a testi-lelki minőségtől, képes ez utóbbiaktól merőben ellentétes módon működni. Például a kötelezettségeinket betegen, fáradtan is képesek vagyunk ellátni, ha úgy határozunk. A haláltáborban megtapasztalta, hogy erkölcsi tartás nélkül az éhség elviselhetetlen,10 és szellemi tartással bármilyen frusztrált helyzet elviselhető. Tudjuk, hogy döntéseinket befolyásolja a genetikai és transzgenerációs örökségünk, a neveltetésünk, eddigi tapasztalataink, mégis magunk döntünk, hiszen a felsorolt tényezők egyike sem tudja felülírni a szellem azon erejét, hogy bármikor képes szembehelyezkedni a lelki és a testi dimenzióval. Frankl szavaival élve ez a „szellem dacoló hatalma”. Így bármely nehéz helyzetben képesek lehetünk bármiről lemondani valakinek vagy valaminek a javára.

A pozitív pszichológia is hasonló kérdéseket feszeget: hogyan tudjuk egy traumatikus esemény következményeit értelmes feladattá fordítani, és fejleszteni magunkban a rendetlenség renddé szervezésének képességét? Ilyenkor a pszichikus energiáinkat már nem a kételkedésre, sajnálkozásra, bűntudatra és rettegésre vesztegetjük, hanem életünk értelmére fordítjuk figyelmünket. Erre a képességünkre hatalmas szükségünk van egy olyan korban, amikor az emberi szenvedésről (erőszakról, háborúról, világjárvány okozta veszteségekről) gyerekek, felnőttek azonnal, testközelből értesülnek, és az ettől való félelem befészkeli magát a lelkünkbe.

Fejlődési feladat

Gondolkozzon el a következő kérdéseken:

1.Mi az élete legfőbb célja? Képzelje el önmagát, amikor már elérte ezt a célt. Milyen erőforrásokkal rendelkezik már most ennek megvalósításához? Milyen akadályok feszülnek önben a cél elérésével kapcsolatosan?

2.Mi az élete értelme, amiért érdemes élnie?

Jegyzetek

Előszó

1 Dante: Isteni színjáték (La Divina Commedia). Ford.: Babits Mihály. Budapest, Akkord, 2020, 7.

2 L. Stipkovits Erika: Közelebb önmagunkhoz – Az önismeret útján a teljesebb életig. Budapest, HVG Könyvek, 2022.

3 Campbell, J.: Az ezerarcú hős (The Hero with a Thousand Faces). Ford.: Vajasi Farkas Csaba. Budapest, Good Life Books, 2023.

Hajsza a Kék Madár után

1 Haidt, J.: A boldogság hipotézise – Ősi bölcsességek a mában (The Happiness Hypothesis: Finding Modern Truth in Ancient Wisdom). Ford.: Papolczy Péter. Budapest, Corvina, 2021, 113.

2 Idézi Matthieu Ricard. In: Ricard, M.: Boldogság – Hogyan fejlesszük az élet legfontosabb képességét? (Happiness: A Guide to Developing Life’s Most Important Skill). Ford.: Dr. Herczegh Máté. Budapest, Bioenergetic, 2021, 23.

3 Seligman, M.: Flourish – Élj boldogan – A boldogság és a jól-lét radikálisan új értelmezése (A Visionary New Understanding of Happiness and Well-Being). Ford.: Bozai Ágota. Budapest, Akadémiai, 2011.

4 Bagdy E. – Daubner B. – Popper P.: Öröm, harmónia, boldogság. Budapest, Saxum, 2005.

5 Fromm, E.: A szeretet művészete (The Art of Loving). Ford.: Várady Szabolcs. Budapest, Háttér, 2008.

6 Csíkszentmihályi M.: Az öröm művészete – Flow a mindennapokban (Finding Flow: The Psychology of Engagement with Everyday Life). Ford.: Halmos Mária. Budapest, Libri, 2013.

Csíkszentmihályi M.: Flow – Az áramlat – A tökéletes élmény pszichológiája (Flow: The Psychology of Optimal Experience). Ford.: Legéndyné Szabó Edit. Budapest, Akadémiai, 2010.

7 Bagdy E.: Kacagás, kocogás, lazítás. Budapest, Kulcslyuk, 2020.

8 Lampinen, P. – Heikkinen, R . L . – Ruoppila, I.: „Changes in intensity of physical exercise as predictors of depressive symptoms among older adults: an eight-year follow-up”, Preventive Medicine, 2000, 30(5), 371–80.

9 L. Stipkovits E.: Szeretetre éhezve – 11 tévhit kamaszokról, nem csak szülőknek. Budapest, HVG Könyvek, 2020.

10 Frankl, V. E.: Értelem és egzisztencia (The Will to Meaning). Ford.: Csiki Huba-Sárkány Péter. Budapest, Jel, 2006.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License