Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: The Pale Dreamer

First published in Great Britain 2016

This author’s preferred text edition published 2024

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2016, 2024

Illusztrációk © Emily Faccini, 2024

All rights reserved.

Borító © David Mann, Carmen R. Balit

Borítóillusztráció © Ivan Belikov

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

A szerző előszava a jelen kiadáshoz

A Sápadt Álmodó eredetileg 2016-ban jelent meg.

Jelenleg az általam jóváhagyott, jelentősen átírt változatot tartja a kezében az olvasó. Az eseménysor nagyjából megegyezik, de az átdolgozáskor már több tapasztalatot tudhattam magam mögött.

Remélem, hogy olvasói éppen annyira élvezni fogják majd a sorozatot, mint amennyire én szerettem dolgozni rajta az elmúlt évtizedben.

Samantha Shannon

2024. február 14.

Tartalom

Paige Mahoney és Arcturus Mesarthim megérkeztek...

1 – Itt hever a szív

2 – Az éhség

3 – Vihar

4 – A zene megbabonázó lelke

5 – Sebhelyek

Utószó

1

ANNE NAYLOR ELRETTENTŐ ESETE

Londoni Scion Citadella

2056. október 9.

Ha valaki megkérdezné, mit élveztem a legjobban feltörekvő bűnözőként 2056-ban, alighanem egyszerű példákat hoznék. A Menedékben kávézni napkelte előtt, és hallgatni a körülöttem nyújtózkodva ébredő főváros hangjait. Az udvar virágzó fái alatt ülni, és betiltott regényeket lapozgatni. Feketelistás zenéket hallgatni.

Furcsa, tudom. Ilyesmit persze azelőtt is csinálhattam, hogy Jaxon Hallhoz kerültem. Lehet, hogy feketelistás zenékhez és betiltott regényekhez korábban nem fértem hozzá, de más körülmények között olvashattam fa alatt és várhattam kávéval a napkeltét. Ezek a pillanatok hétköznapi normalitást csempésztek rendhagyó új életembe – ezáltal maguk is rendhagyóak lettek.

Az egyetlen ismert álomjáróként rendhagyóvá is kellett válnom. Jaxon biztos volt benne, hogy bámulatos képességek rejtőznek bennem: el tudom hagyni a testemet, meg tudok szállni más embereket, sőt ha kedvem tartja, agyatlan bábként tudom táncoltatni őket. De hiába álltam az alkalmazásában már két teljes hónapja – nem számítva az iskola elhagyása előtti időszakot –, képtelen voltam bármi ilyesmire. Hozzáteszem, becsülettel próbálkoztam – egyszerűen csak a mikéntjére nem jöttem rá, és körülöttem sem volt egyetértés abban, hogyan taníthatnának meg rá.

2056 októberében hallottam először Anne Naylor elrettentő esetéről. Egyik hétfő délután a Menedékünk dolgozószobájában ücsörögtem, és egy hatalmas papírkupaccal kínlódtam. Rá kellett jönnöm, hogy a bűnöző életforma elképesztően sok adminisztrációval jár.

Egy bérházban megbúvó, háromszintes épületben telepedtünk meg a Monmouth Streeten, a Seven Dials szűkös kis negyedében. Három állandó lakója volt – én, Jaxon és Eliza. Nicknek volt saját lakása a Sohóban, de gyakran időzött nálunk.

A Menedék nagyon a szívemhez nőtt a július végi beköltözésem óta. Zsúfolt és poros volt, a kazánja használhatatlan, de ettől csak még otthonosabb lett – éles ellentétben apám modern, steril lakásával, amelyet a Sciontól kapott. Jaxontól saját szobát kaptam, és azt is megengedte, hogy ízlésem szerint alakítsam, ezért borvörösre festettem és telezsúfoltam csecsebecsékkel, amelyeket a feketepiacon szereztem, mivel esténként ott vadásztam régiségekre és különlegességekre.

Apámra gondolva ideges érzés kavargott a gyomrom tájékán. Miután végül otthagytam az iskolát, rögtön elköltöztem tőle, és azt mondtam neki, hogy a (nem létező) pasimmal fogok élni, sőt munkát is szereztem egy oxigénbárban. Nem kifogásolta a döntésemet, de tudtam, hogy aggódik értem. London állandó fenyegetést jelentett egy ír lány számára, és a szolgáltatóiparban még kevésbé nyílt esélyem megvédeni magam. Ezért akart egyetemre küldeni, hogy feljebb lépjek a társadalmi ranglétrán. Bizonyíthattam volna vele, hogy jó és értékes honpolgár vagyok.

Még idegesebb lett volna, ha megtudja az igazat – hogy a lánya bűnöző életformát választott, és abnormálisokkal szövetkezett!

Hogy a lánya maga is abnormális.

Megkocogtattam a főkönyvet a tollammal, és kipillantottam az ablakon. Jaxon azzal bízott meg, hogy derítsem ki, melyik látó mennyi szindikátusi adóval tartozik neki azért, hogy az ő szektorában pöffeszkedhet. Totál elzsibbadt tőle az agyam. Eliza és Nick sokkal izgalmasabb feladatokat kaptak. Ők állandóan szellemeket kerestek, rivális látóbandákkal viaskodtak, vagy leleményes trükkökkel próbáltak pénzt szerezni – vagyis csupa olyasmivel foglalkoztak, amivel Jaxon engem is a Hét Pecsétbe csábított. Ők régebb óta dolgoztak neki, én viszont türelmetlen voltam – főleg magammal szemben. Valami kimagasló megbízatásra, meghatározó próbatételre vágytam.

Direkt módon persze nem mertem volna kérni. Jaxon Hall udvarias, sőt elbűvölő tudott lenni, de nem volt könnyű a kegyeibe férkőzni. Ha rossz pillanatában nyaggatom, könnyen hálátlan benyomást kelthettem, márpedig nem veszíthettem el ezt a munkát. Meg voltam róla győződve, hogy ha egyszer kirúgnak a látók alvilágából, nincs visszaút.

Nem vállalhattam ezt a kockázatot. Miután feltárult előttem ez a világ, nem provokálhattam ki száműzést.

Elnehezült a szemhéjam. Felpillantottam a számokról, és megmasszíroztam sajgó tarkómat.

Alacsonyan járt az aranyszínű nap. A Menedék rejtekében könnyű volt megfeledkezni arról, hogy a Scion akasztásra is ítélhet, ha kiderül, hogy abnormális vagyok. Így hívták a látókat – azokat, akik érzékelték az étert, a szellemvilágot.

A földszinten kinyílt a bejárati ajtó. Kihúztam magam a széken, és megigazítottam a pulóveremet. Eliza bukkant fel a lépcsőfordulóban kipirulva, csillogó szemmel, széltől borzolt hajjal.

Eliza Renton húszéves volt, és legalább egy éve dolgozott Jaxonnak. Amennyire megállapíthattam – márpedig az izgi papírmunka szüneteiben sokat szemlélődtem –, egyszerre volt agyafúrt, eltökélt és vitathatatlanul talpraesett. Ugyanakkor a Menedékben eléggé el tudta engedni magát, gyakran elejtett tárgyakat, és csak úgy révedt a semmibe. A jelek szerint ez közös vonása volt a transzmédiumoknak.

Ezen a napon selyemruhát viselt, a szeméhez illő világoszöldet, hozzá bársonykabátot. A hideggel dacolva elment ebédet szerezni nekünk, azzal érvelt, hogy én is érdemlek egy kis szünetet, ne mindig nekem kelljen kávét hozni – viszont üres kézzel tért vissza.

– Nincs koffein? – kérdeztem. Komor arccal továbbiramodott a lépcsőn. – Eliza!

– Jaxon!

Fűzős magas sarkú csizmája sebesen kopogott a lépcsőn. Felpattantam a helyemről és követtem. Bármilyen mentségre rávetettem magam. Mire felértem az első emeleti lépcsőfordulóra, a lány már a bandavezér budoárjának ajtaján kopogott, ahogy a férfi nevezte. Elizát téblábolásra késztette a testében zsibongó idegesség.

Az ajtó nyikorogva kinyílt. Jaxon Hall köntösben jelent meg, fekete haján nyoma sem volt az olajnak, amellyel hátra szokta simítani.

– Elhoztad a kávét, drágám?

– Borzalmas, hogy ilyet kell mondanom – felelte Eliza –, de nincs időnk kávézni.

Beosont a főnök szobájába. Én is követtem, és nyugtalanul sandítottam Jaxonra. Égő szivarkát forgatott az ujjai között.

Hiába ismertem hat hónapja, még mindig nem tudtam hova tenni a munkaadómat. Olykor excentrikus és megfélemlítő volt, gúnyos mosolya káoszt ígért, tejes-világoskék szemével szinte mindenen keresztüllátott. Ő volt az alvilág leghíresebb, egyszerre rettegett és közkedvelt mímesura.

A banda fejeként Jaxon foglalhatta el az épület legjobb szobáját. Egyszerre szolgált dolgozó- és hálószobaként, jókora tolóablakok bocsátották be a fényt, volt benne viktoriánus íróasztal, színes ólomüveg lámpa, többüvegnyi abszint, valamint betiltott könyvektől és dísztárgyaktól roskadozó polcok. Nick a pamlagon terpeszkedett, a tarkójánál összekulcsolt kézzel.

Nick Nygård a bandavezér jobbkeze, vagyis helyettese volt. Ő tépett ki gyökerestül a régi, átlagos életemből, ő mutatott be Jaxonnak, és ő üdvözölt a szindikátusban. Ő világosított fel arról, hogy látó vagyok.

– Halihó! – Megdörzsölte a szemét. – Szia, sötnos!

Egy ideje már így szólított, vagyis svédül „édes orrnak”. Kedves gesztusnak tartottam. Nick rendszerint kedvesen bánt velem. A nagyszüleimen kívül, akiket nyolc éve nem láttam, szerintem soha senki nem méltatott ennyi figyelemre.

– Helló! – üdvözöltem.

Eliza lehuppant Nick mellé, és lelökte a lábát, hogy elférjen.

– Jaxon! – zihálta. – Összefutottam az egyik küldöncünkkel a Gardennél, és megkért, hogy szóljak neked. Azt mondta, hogy Didion Waite…

– Nem lehet olyan vészes, ha Didion Waite-tel kapcsolatos, kedvesem. Az egy bohóc. – Jaxon rám pillantott. – Paige, jól jönne egy kis tea!

Normális esetben megkérdeztem volna, hány cukrot kér. A kéthavi összegyűlt frusztrációm azonban hirtelen feltorlódott a bordáim mögött, és lávaként felbugyogott a torkomig:

– Itt szeretnék maradni.

Jaxon szemöldöke a hajvonala felé szökkent. Megfagyott bennem a fortyogó láva.

Ki fog dobni. Kénytelen leszek visszamenni apámhoz. Soha nem tanulom meg használni a képességemet. Egyszer csak a felszínre tör, és fogalmam sem lesz, hogy kell elrejteni vagy irányítani. A bitófán végzem, mielőtt betölteném a tizenhetet. Halállal lakolok azért, mert a büszkeségem akadályozott a teafőzésben. Tea általi halál.

– Eliza! – szólalt meg Jaxon, és le sem vette rólam a szemét. – Folytasd!

Halkan fellélegeztem.

– Didion megint szellemekre vadászik – mesélte Eliza. – Azonnal rá is akadt egy a horgára: Sarah Metyard – Jaxon elnémulva hallgatta. – Felbérelt valakit, hogy megbéklyózza, de az a kontár felzaklatta. Azóta is tombol.

Jaxon hátradőlt a székében, és úgy tűnt, mintha kizárólag a mennyezet egyik repedésére figyelne.

– Kóbor kopogószellem – bökte ki. – Jaj, az ég szerelmére! Mibe keveredtél, Didion?

Egy ideig némán ücsörögve várakoztam. Mindössze annyit tudtam Didion Waite-ről, hogy nem a szíve csücske Jaxonnak.

A bandavezér egyszeriben felpattant, és felment a lépcsőn a manzárdba. Nick és Eliza aggódó pillantást váltottak egymással.

Megköszörültem a torkomat.

– Elnézést! Ki az a Sarah Metyard?

Nick rám mosolygott.

– Mindig elfelejtem, hogy csak pár hónapja kerültél ide.

– Bocsi – fűztem hozzá bátortalanul. – Igyekszem tanulni, de még nem…

– Paige, több ezer szellem kering Londonban. Nekünk több évünk volt rá, hogy az emlékezetünkbe véssük őket.

Intett, hogy csatlakozzak hozzájuk, és arrébb húzódott. Eliza bátorítóan biccentett, bár kissé tartózkodó volt a mosolya. Mindig is gyanítottam, hogy ellenzi ennek az összetartó családnak a bővítését. Leültem a pamlag végére.

– A szellemeknek több fajtájuk is van – kezdte a lány. – Tudod, mi az a kopogószellem?

Bólintottam.

– Egy manifesztáló… olyan szellem, amely képes kapcsolatba lépni a fizikai világgal. Sokszor erőszakos haláleset hozza őket létre, vagy feldühödnek valami miatt, ami az életükben történt.

– Pontosan. A kopogószellemek rendkívül veszélyesek, mivel fizikai sérülést okozhatnak, sőt meg is ölhetik az élőket… Ugyanakkor ritkábbak a többi fajtához képest, és nehéz őket elkapni, ezért baromi értékesek.

Megakadt a szemem Nicken. Ő jól tudta, hogy testközelből ismerem a kopogószellemeket, még ha Elizának nem is volt sejtése róla. Levett az egyik könyvespolcról egy m betűvel jelölt mappát.

– Sarah Metyard szelleme évszázadok óta kísért errefelé, bár senkinek sem sikerült hosszabb ideig követnie – kezdte Nick. – Azért akasztották fel, mert 1758-ban megölt egy Anne Naylor nevű fiatal lányt, az egyik segédjét.

A bátorságomat összeszedve vártam a folytatást.

– Miért ölte meg a saját segédjét?

– Bár Naylor halála véletlennek számít, szélsőséges elhanyagolás és kegyetlenség eredménye. – Nick kinyitotta a dossziét. Tanúvallomásokat, halotti anyakönyvi kivonatokat, bírósági átiratokat és megsárgult London-térképeket rejtett. Átfutottam őket. – Metyard és a lánya, akit szintén Sarah-nak hívtak…

– De Sallynek szólították – szólt közbe Eliza. – Őt is brutálisan bántalmazta az anyja. Ettől még a gondjaira bízott lányokkal is kegyetlenkedett. Szóval Sarah és Sally…

– …kalaposok vagy rőfösök voltak, esetleg mindkettő. Több lányt is kihoztak a helyi szegényházakból, hogy a boltjaikban tanuljanak és dolgozzanak. Az egyiküket Anne Naylornak vagy Nannynek hívták.

Figyelmesen hallgattam, próbáltam a fejembe vésni minden részletet.

– Mindegyik lánnyal rosszul bántak, de Anne kifejezetten gyenge alkat volt – mesélte Eliza. – Lassabban dolgozott a többi segédnél, így a Metyardok mélységesen megvetették. Sarah sosem adott neki eleget enni, túlhajszolta, nem törődött vele… szegény lánynak még az egyik ujját is le kellett vágni egy tályog miatt, amit egy elhanyagolt sérülés okozhatott. – Eliza megnyalta az ujját, és lapozott a mappában. – Anne kétszer is próbálkozott szökéssel, de elkapták. A második kísérlet után megverték, egy ajtóhoz kötözték, és étlen-szomjan a sorsára hagyták. Néhány nap múlva a többi tanonc pánikba esve hívta oda Sallyt.

Ránéztem a lapra, és elolvastam a szó szerinti visszaemlékezést. Szinte hallottam a lányok rémült hangját.

A negyedik napon igen akadozott a beszédje, és kisvártatva bevégezte. A többi leány arra lett figyelmes, hogy teste egész súlyával az ajtóra függesztett köteleken lóg, ez szerfölött megriasztotta őket, és így kiáltoztak: „Sally kisasszony! Sally kisasszony! Nanny nem mozdul!” A boltos leánya feljött az emeletre, és így szólt hozzájuk: „Ha nem mozdul, majd én megmozdítom.” S egy cipő sarkával tüstént fejbe verte az elhunytat.

– A Metyardok megpróbálták újraéleszteni Anne-t – mondta Eliza –, de hiába. Tizenhárom éves volt.

Meg kellett volna rendülnöm, ám túl sok hasonló történetet olvastam és hallottam az elmúlt hónapokban. Jaxon meghagyta, hogy nézzem át a dolgozószobájában lévő összes mappát, azok pedig ismertették a londoni szellemeket és kísértetjárásokat.

– Persze megpróbálták eltussolni Anne halálát – folytatta Eliza. – Azt állították, hogy megszökött, és a holttestét két hónapig rejtegették egy dobozban a padláson, de a szagokat nem lehetett örökké elfedni. Sarah Metyard elégette azt a kezét, amelyről hiányzott egy ujj, nehogy az alapján azonosítsák, a többi részét viszont nem merte felgyújtani, nehogy a szomszédok felfigyeljenek rá. Végül feldarabolták a holttestet, és Metyard egy nyilvános csatornába dobta a darabokat… ahogy akkor nevezték, egy esőaknába.

Nick lapozott.

– A történet egyes változatai szerint Anne nyolcéves húgát, Maryt is megölték, aki szintén náluk segédkezett – tette hozzá. – Aztán egy őr megtalálta Anne holttestének darabjait, de feltételezték, hogy egy hullarabló vagy egy sebész dobta ki, így nem indult nyomozás.

– Már úgy tűnt, hogy Metyardék megússzák – vette vissza a mesélő szerepét Eliza látható élvezettel –, ám ahogy teltek az évek, Sarah egyre erőszakosabban bánt a lányával. Sally végül egy Richard Rooker nevű férfihoz költözött, aki munkát ajánlott neki. Összeállt vele, a szeretője lett, csakhogy Sarah tovább zaklatta őket… nyilván aggódott, hogy a lányának eljár a szája a gyilkosságról. Végül Rooker felfigyelt egy gyanús beszélgetésükre, és baljós előérzettől vezérelve kérdőre vonta Sallyt, aki mindent beismert. A férfi értesítette a hatóságokat, valószínűleg abban a hitben, hogy Sally enyhébb büntetést kap, mivel az anyja kényszerítette… de ez nem volt mentség. Mindkét Metyardot felakasztották Tyburnben…

– …1768-ban. – Nick becsukta a dossziét. – A gyilkosok szellemei gyakran üldözőbe veszik az áldozataik szellemét. Fogadok, hogy Sarah Metyard Anne Naylort akarja elkapni.

Pár hónappal ezelőtt még azt hittem, a halottak örök nyugodalomra lelnek.

– Ha te mondod – helyeseltem – És van ötleted, hol lehet Anne?

Eliza az n jelölésű mappáért nyúlt.

– Ő is kopogószellem lett, és a Farringdon metróállomásra vackolta be magát.

– A metróban van?

– Igen. Kétségbe lesz esve, ha megtudja, hogy a gyilkosa elszabadult.

– Korábban is „el volt szabadulva”, nem?

– Ténfergett ide-oda, de a kopogószellemek nem erőszakoskodnak, ha nem zaklatják fel őket. Ha viszont valaki felzaklatja őket, hajlamosak felkeresni életük fontos helyszíneit. Időnként másfajta szellemek is hajlanak erre – jegyezte meg Eliza. – Mintha valami tudatosítaná bennük, hogy halottak, és az emlékeiket pásztáznák végig. Jax felelevenítésnek nevezi, de ha kopogószellemről van szó… gyakran inkább őrjöngésbe torkollik.

Mielőtt tovább rágódhattunk volna a kérdésen, Jaxon visszaviharzott hozzánk a lépcsőn.

– Paige, hozd a tollamat! Az asztalon van.

Megrándult és kissé remegni kezdett a gyomrom. Legalább nyolc toll hevert az asztalán.

Lassan felálltam. Biztosan ezzel büntetett a kis lázadásomért. Vagy azt tesztelte, mennyire vagyok jó megfigyelő? Tudnom kellett volna, melyik tollat akarja?

Basszus!

Spontán döntöttem: átnyújtottam neki a drágakövekkel kirakott töltőtollat, amelyet korábban is láttam, hogy használt. Hozzá illőnek tűnt.

– Nem. Ez… az írótollam.

Írótoll. Basszus. Basszus! Mi másra használ tollat? Izzadva nyújtottam felé az egyik olcsóbb megjelenésű darabot. Kifürkészhetetlen pillantással nézett rám, aztán elvette.

– Először is le kell rendeznünk Didiont. Az alkalmatlansága immár mindannyiunkra veszélyt jelent – közölte. – Azzal, hogy feldühített egy kopogószellemet, megszegte a szindikátus törvényeit.

Még mindig mulattatott, hogy a bűnözőknek is vannak törvényeik. A látók szindikátusa már a puszta létezésével is fittyet hányt az inkvizíciós törvényekre, mégis volt saját igazságszolgáltatási rendszere. Nem túl hatékony, de azért recsegve-ropogva működött.

– Jax! – szólalt meg Eliza. – talán jobb lenne egyszerűen kimaradnunk a…

– Nem! Felelősségre vonjuk Didiont a tetteiért. Átmentek a Cheapside-ra és megmondjátok neki, hogy állítsa le ezt a bolhacirkuszt. Elkülditek melegebb éghajlatra… igen, egyszer s mindenkorra hagyja el ezt a citadellát az a virsliujjú bohóc! Eljátszotta a jogát arra, hogy a szindikátusban maradhasson, és így…

– Nincs felhatalmazásunk száműzni Didiont, ezt te is tudod – ellenkezett Nick higgadtan. – Ahhoz be kéne vonnunk Hectort.

A figyelmeztetés kissé lehangolta Jaxont, de még mindig elszántság csillogott a szemében.

– Hát persze. – Meggyújtott egy újabb szivarkát. – Akármennyire nincs ínyemre, igazat kell adnom neked. Be kéne vonnunk Hectort. – Lassan leereszkedett a székébe. – Ugyanakkor… van egy másik lehetőség is.

Nem tudtam annyit az alvilág politikájáról, hogy beleszólhassak, de hegyeztem a fülem. Ha bármennyire is érteni akartam ezt a sajátságos társalgást, minden kiejtett szót alaposan az agyamba kellett vésnem.

Jaxon kulccsal kinyitotta az asztala egyik fiókját, és elővett egy kicsi telefont. Tárcsázott, majd a füléhez tartotta.

A szindikátus gyakrabban alkalmazott küldöncöket, mint telefont, nehogy a Scion lehallgassa tagjait. Senki sem tudhatta pontosan, mikor figyelnek meg egy kommunikációt. A jelek szerint Jaxonnak sürgető volt a kopogószellem ügye.

– Adja Didion Waite-et! – adta ki az utasítást vészjósló modorossággal. – Feltétlenül szükséges személyesen beszélnem vele! – Szünetet tartott. – A Fehér Béklyózó. – Jaxon tekintete ránk villant. – Azt hiszem, még a javunkra fordíthatjuk ezt a helyzetet. El kell csípnünk Metyardot, mielőtt London hóhányói rávetnék magukat.

Nick felvonta a szemöldökét.

– Ez komoly, Jax?

A mímesúr felemelte a mutatóujját, majd kihangosította a telefont. Irdatlan zörgés után erőteljes orrhang töltötte be a szobát.

– Jaxon!

– Didion! – nyájaskodott a banda feje. – Hogy vagy?

– Tűrhetően.

Hangjukból szinte csöpögött a megvetés.

– A jelek szerint valahogy tudomást szereztél Metyardról – állapította meg Didion. – Ki beszélt róla?

– Ó, az én szemem mindenhová ellát, Didion. Még a te körzetedbe is. – Jaxon tenyérbemászóan elvigyorodott. – Mindig is gyanúsnak találtam a kis aukciósházadat, de azzal áltattatok, hogy legalább félig szakszerű intézmény lesz.

– Hogy merészelsz arra célozgatni, hogy nem szakszerű a ténykedésem? – Bárki is volt Didion, reszelős hangon beszélt. – Lehetett rá számítani, hogy Metyard… kicsit ellenségesen fog viselkedni…

– Kicsit ellenségesen. Ha elfelejtetted volna: az a nő végzett egy tizenhárom éves lánnyal, feldarabolta a holttestét, és beledobta egy csatornába.

– Engem biztosítottak róla, hogy…

– Mit érnek a biztosítékok, te palackfejű kretén? – Jaxon ujjízületei elfehéredtek. – Te próbáltad megbéklyózni Metyardot?

– Nem. Én… ööö… átruháztam valakire a feladatot.

– Ez is azt mutatja, Didion – dorombolta Jaxon –, hogy gyáva vagy. Egy rusnya, remegő féreg.

– Kikérem ma…

– Pipogya! Nyápic! Töketlen, mocskos csúszómászó, aki képtelen beilleszkedni az emberi civilizációba.

– Még hogy én töketlen? – visított Didion. – Te nyomorult! Egyszerűen úgy döntöttem, hogy…

– …egy amatőrre hárítod a feladatot, értem. Szégyent hozol minden béklyózóra, aki valaha a földön járt. – Jaxon tovább mosolygott. – Nézzük csak! Ennek a fiaskónak kétféle kimenetele lehet, Didion. Ha a szabályokat követem, jelentenem kell az alkirálynak, hogy elrontottad egy kopogószellem befogását. Ha Hector értesül róla, bezárják az intézményedet. Fújhatod. Emléke sem marad. És valószínűleg a torkodat is elmetszik.

Aligha blöffölt. Annyit még én is tudtam az alkirályról, hogy ódivatú módon előszeretettel nyiszálgatja az ellenfelei torkát.

Didion egyre halkabban beszélt:

– És a másik lehetséges kimenetel?

– Hagyod, hogy az alkalmazottaim beavatkozzanak. – Jaxon lustán fészkelődött a székén, és egyik lábát átvetette a másikon. – Ha mi béklyózzuk meg Sarah Metyardot, akkor igényt is tartunk rá. Emellett jogom van bármikor kedvem szerint megbéklyózni Anne Naylort is.

– Zsarolsz engem, uram?

– Didion, a jelek szerint kiizzadtál magadból egy morzsányi intelligenciát. Fogadd elismerésemet!

Fojtott hang hallatszott.

– Rendben – nyögte ki Didion, mintha a dühtől levegőt is alig kapna. – Jól van. Amíg nem szólsz az alkirálynak erről a… helyzetről, addig elfogadom a követeléseidet. Küldd a lakájaidat a Juditheumhoz! Ha kérhetem, gyorsan!

– Kiváló. Viszlát, Didion!

Jaxon kivette az akkumulátort a telefonból, hátradőlt a székében, és összeillesztette az ujjbegyeit.

– Hát akkor – törte meg Nick a hosszúra nyúlt csendet –, megpróbáljuk megbéklyózni Metyardot.

– Pontosan. Didion méltatlannak bizonyult egy ilyen zsákmányra. Mi kaparintjuk meg Metyardot.

– Didionnak nincs joga nekünk ígérni Anne Naylort. A lány szelleme Ognena Maria terepén kísért.

Hallottam már Ognena Mariáról, a mímesúrnőről, akinek a területe határos volt a miénkkel a citadellában – évekig az ő szektorában éltem apámmal. Ha jó vagy Mariához, azt megjegyzi – mondta nekem egyszer Eliza. – Ha nem vagy jó hozzá, eléri, hogy te jegyezd meg.

– Ameddig Didion tartja a száját – vetette közbe Jaxon –, Mariának sem kell feltétlenül megtudnia. – Megrándult a szája sarka. – Ketten elmentek a Juditheumba, és kiderítitek, hol és mikor látták utoljára Sarah Metyardot. Az élete kulcselemei segíthetnek a nyomára akadni… azokat megtaláljátok az aktáinkban. Egyikőtök itt marad, és azokat fésüli át.

Rá se kellett kérdeznem, már tudtam, hogy én végzem a kutatómunkát, a többiek pedig a kutatást. Eltakartam a hajammal az arcomat, hogy ne lássák rajtam a frusztrációt. Igaz, hogy csak hat hónapja voltam a banda tagja, és igen, alig töltöttem be a tizenhatot, mégis fojtogatóan hatott a zárt tér. Bűnözőnek jelentkeztem, nem hivatalnoknak.

– Lehet, hogy későn érünk vissza – közölte Eliza felállva. – Nick, mehetnénk metróval a…

– Ácsi! – mondta Jaxon.

A lány felvonta a szemöldökét.

– Mi az?

– Nem téged küldelek, drágám. Hanem Paige-et.

Szavai hallatán mintha bukfencet vetett volna a gyomrom. Eliza ajka szétnyílt, és kissé összeráncolta a homlokát.

– Jaj, ne nézz így rám! Hamarosan rád is sor kerül. Itt az ideje, hogy Miss Mahoney bizonyítsa rátermettségét. – Jaxon engem tanulmányozott. – Mit szólsz hozzá, Paige?

– Igen! – vágtam rá. – Szeretném. Ha Eliza nem bánja.

– Nem. – A lány összeszedte magát. – Dehogy, cseppet sem. Jót is fog tenni egy kis kikapcsolódás. Amúgy is utálom a kopogószellemeket.

– Ez érthető. – Nick sóhajtott, majd a kedvenc csavart mintás pulóveréért nyúlt, és átbújtatta rajta a fejét. – Jaxon, Paige még nagyon zöldfülű, Metyard pedig velejéig romlott. Talán inkább…

– Én menni akarok! – vágtam közbe. – Felnőttem a feladathoz, Nick.

– Pompás! – szögezte le a bandavezér, és lazán folytatta is, mielőtt Nick tovább kekeckedhetett volna. – Sietnetek kell. Amint elterjed Metyard elszabadulásának híre, mások is a nyomába erednek. Ne vonjátok magatokra a Scion kéretlen figyelmét!

– Átadjuk Didionnak az üdvözletedet. – Nick a vállára vetette a kabátját. – Készen állsz, Paige?

Már talpon is voltam.

– Ha elkaptátok – tette hozzá Jaxon –, egyszer s mindenkorra megbéklyózom. – Elnyomta a szivarkáját. – Most pedig indulás! Gyűjtsetek be nekem egy kopogószellemet!

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License

Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: The Dawn Chorus

First published in Great Britain 2020

This author’s preferred text edition published 2024

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2020, 2024

Illusztrációk © Emily Faccini, 2024

All rights reserved.

Borító © David Mann, Carmen R. Balit

Borítóillusztráció © Ivan Belikov

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

A szerző előszava a jelen kiadáshoz

A Hajnali kórus eredetileg 2020-ban jelent meg.

Jelenleg az általam jóváhagyott, jelentősen átírt változatot tartja a kezében az olvasó. Az eseménysor nagyjából megegyezik, de az átdolgozáskor már több tapasztalatot tudhattam a magam mögött.

Remélem, hogy olvasói éppen annyira élvezni fogják majd a sorozatot, mint amennyire én szerettem dolgozni rajta az elmúlt években.

Samantha Shannon

2024. február 14.

Tartalom

1 – Anne naylor elrettentő esete

2 – Kövesd a pénz útját!

3 – Sarkában kopogószellemmel távozik

4 – A kárhozott nem nyughat

Utószó

1

ITT HEVER A SZÍV

Párizsnak van egy keskeny kis utcája, a Rue Gît-le-Cœur. 2060 elején is csak egy apró könyvesbolttal büszkélkedhetett, meg egy lepukkant szállodával, amit a patkányok is nagy ívben kerültek. Senkinek sem volt különösebb oka arrafelé ténferegni.

Legfeljebb annak a két szökevénynek, akik az inkvizíciós igazságszolgáltatás elől menekültek: Nagymesternek és nekem. A Rue Gît-le-Cœur-ön egy egészen másfajta háború fogadott, mint amit a Scion ellen folytattunk: huszonhárom napnyi rabság után a saját testem és elmém adta fel nekem a leckét.

Huszonhárom nap. Alig több, mint három hét. Meg voltam győződve róla, hogy túltettem magam mindenen – megy ez nekem, mint a karikacsapás. Nem véstem számokat a sivár falakra, nem karcolgattam kétségbeesetten a körmömmel. Csak megjegyeztem a dátumokat. A dátumokat és a köztük húzódó sötétséget.

Az utolsó pillanatban sikerült megszöknöm. Az ilyesmit már kiráztam a kisujjamból. Scarlett Burnish – akiről sosem gondoltam volna, hogy megment a Sciontól – eljuttatott a Westminster arkhónból Doverbe, ahol aztán Nagymesterrel együtt felszálltam egy teherhajóra, és elhagytam Angliát.

Most be kellett bizonyítanom, hogy az életem megért ekkora kockázatot. Sürgősen meg kellett gyógyulnom, hogy visszacsatlakozhassak az ablakokon kívül zajló háborúba. Abba a harcba, amit mi ketten szítottunk fel hamvaiból.

Párizsi Scion Citadella

2060. január 2.

A sötét szobában ocsúdva először az jutott eszembe, hogy biztos nemsokára kivégeznek. A Scion már halottként kezelt. Hűtőházban tartottak, mintha egy leheletnyi melegségtől is rothadásnak indulhatnék.

Másodszorra az merült fel bennem, hogy ha felébredtem, hamarosan megnyomorít a fájdalom. Megfeszültek az izmaim, belegondolva, hogy mindjárt a vizes kínpadra húznak, vagy csizmákkal és öklökkel próbálják kikényszeríteni belőlem a titkaimat.

Csak feltételezhettem, hogy az éberek nappal érkeztek, amikor a refek pihentek, így az emberek kedvükre tombolhattak a pincében. Természetes fény nélkül nehéz volt megállapítani. A cellám fekete csendjében nem támaszkodhattam időmérő eszközre. Az viszont biztos volt, hogy eljönnek, és már nem is vesződnek azzal, hogy vallatásként állítsák be az ilyen privát értekezéseket. Egyszerűen szórakoztak velem.

Csak vessék el azt a sulykot végre, és legyünk túl rajta! Hagyjanak kiszökni az éterbe, még mielőtt a hóhér elkapna! Mondják meg Nashirának, hogy sosem fog álomjárni! Csak a drogok keltették a szökés téveszméjét – a kémet, az alagutat, a hajót. Bemeséltem magamnak az egészet.

Ugyanakkor az óra számai pirosan virítottak, egyértelműen jelezve: 01:06. Ráadásul egy átható, artikulálatlan moraj harsogta túl a szívverésem dübörgését.

Egy citadella semmihez sem fogható morajlása.

Akkor észleltem újra, amikor a távolban felhördült egy motor, és megéreztem testemen a paplan súlyát. Ebben a pillanatban felködlött bennem, hogyan kerültem az ágyba. Libabőrös testemmel mozdulatlanul fekve ízlelgettem a szabadság hangját. Sosem gondoltam volna, hogy valaha még énekelni fog nekem egy citadella.

Mégis így történt. Párizsban voltam.

Hamar rájöttem, mekkora tehertől szabadított meg az alvás. Minden porcikám hasogatott, még az ujjcsontjaim és ujjbegyeim is. A lélegzetvételek letaglózó erővel döftek a mellkasom közepébe. A kínzó fejfájással dacolva próbáltam rájönni, miért fáj ennyire a légzés. Talán megsérült a szegycsontom. Elrepedt pár bordám. Többször is megvertek az utolsó napokban. Még mindig érzékeltem a hideget a bal kezemben, ahol a kopogószellem megsebesített, az egész karom merev és zsibbadt lett tőle.

Tele volt a hólyagom. Az ébresztett fel. A feszülő érzéstől meglódult a szívverésem.

A disznókban is van annyi méltóság, hogy odakint piszkítanak. Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokomon. Bárcsak látna így az ágyas! Még ő sem vetemedne ilyen alantasságra. Suhail Chertan sok mindent a fejemhez vágott, mialatt a kínpadhoz voltam bilincselve, de ez a megjegyzése maradt meg bennem leginkább. Még ő sem vetemedne ilyen alantasságra.

Több mint egy hetet töltöttem a kínpadon, mielőtt a cellába kerültem volna. Ezalatt a deszka csak akkor tisztult meg valamelyest, ha meghúzta a kart, és rám zúdította a vizet. A huszonhárom napos fogságom alatt csak egyszer engedtek mosdani, amikor Jaxon színe elé járultam. Valószínűleg ő akart elfogadható állapotban látni, hogy maradjon étvágya a reggelihez. A megmentésemkor már csak egy üres héj voltam, véres, bűzös, összetört.

Nagymester tudta, mit jelent a kínzás és a megaláztatás. Ő biztosan értette, hogy nem önhibámból, hanem a bántalmazás miatt kerültem ilyen állapotba.

Nem. Meglátta a valódi énedet – gúnyolódott Suhail. Látta a nyirkos halandóság rothadását.

Lehet, hogy ott bujkált az ágyam körül összesűrűsödött árnyak közt, és arra várt, hogy szennyes vizet önthessen a gyomromba. Fel kellett volna kapcsolnom a lámpát, hogy elűzzem – de a vállam akadályozta a mozgásomat. A karomat napokra a fejem fölé kötötték.

Ha egy embert elég sok időre magára hagysz, megmutatkozik a valódi természete. Ezt a vérúrnőtől tanultam. Botjával a falat karistolta. Már a halálotok előtt hullaszerűvé váltok: elkezd szivárogni belőletek a váladék. Azért kendőzitek, mossátok és illatosítjátok magatokat, hogy elfedjétek a rothadás jeleit, de azt nem lehet feltartóztatni.

Gyűlöltem, hogy pont Suhail művelte ezt velem, aki a jelek szerint sem különösebb rangnak, sem köztiszteletnek nem örvendett a refek között. Kisstílű, brutális alak volt. Nashira hangyányi tiszteletet sem színlelt, olyannyira, hogy a vallatáshoz is átpasszolt egy beosztottjának. Elérte, hogy egy senkitől rettegjek.

Felfújtam izzadt orcáimat, és remegve kieresztettem magamból a levegőt. Továbbra sem remélhettem, hogy kijutok a mosdóba.

A Westminster arkhónban lépésekre osztottam a rabság idejét. Éld túl a kínzást! Állj ellen a drogoknak! Bírd ki a veréseket! Lehet, hogy a gyógyulást is fokozatokra bonthatom? Azt sem tudtam, hol kezdjem. Bírd ki a fájdalmat! Győzd le a félelmet…

Először vissza kellett aludnom. Igyekeztem kontrollálni a légzésemet, amennyire tudtam. Belenyomtam az arcomat a puha párnába, a legfőbb bizonyítékába annak, hogy elhagytam a cellát – de a torkom lángolt a szomjúságtól, minden tagom fájt, és a nyomás sem enyhült.

Ki kellett vonszolnom magam a mosdóba.

Kiverte a víz a homlokomat. Amikor megmozdítottam a csípőmet, fájdalom lövellt végig a gerincemen. Feldagadt csuklómmal nem bírtam megtámaszkodni. Sajgott a hátam. Eddig sosem gondoltam bele, mennyi bonyolult, apró mozdulat szükséges az ösztönösen végzett tevékenységekhez, például ahhoz, hogy felkeljek az ágyból és járjak. Korábban természetesnek vettem az erőmet.

Fogaimat összeszorítva araszoltam el a matrac széléig. A Londoni Scion Citadella alkirálynője voltam. Egy folyosó nem foghatott ki rajtam.

Mielőtt észbe kaptam volna, már le is csúsztam az ágyról. Felkészületlenül zuttyantam a padlóra.

Az összes zúzódás és vágás kínja izzó fehér lávaként hullámzott végig rajtam. A bordáim sikoltoztak. Majdnem kiröppentem a testemből a mérhetetlen fájdalomtól, csak a gyengeség tartott fogva. Nem volt más választásom, mint összekuporodva, a paplanba gabalyodva heverni az ágy mellett és várni, hogy a gyötrelem csillapodjon.

Kinyílt az ajtó.

– Paige?

Beletelt némi időbe, mire képes voltam hányinger nélkül megszólalni.

– Jól vagyok.

Nagymester odajött és letérdelt hozzám.

– Én nem úgy látom. – Halkan beszélt, mintha még aludnék. – Mondd, hogy mire lenne szükséged!

– Mosdóra. És sci… scimorfiumra. Fáj.

– Mi fáj?

– Minden. Az összes tagom. Nem tudom…

Figyelte, mennyire küzdök a levegőért a beszédhez. Végül a karom felé nyúlt. Akaratlanul is elhúzódtam tőle, mire ő is elrántotta a kezét, mintha megcsíptük volna egymást.

– Ne vedd magadra – suttogtam.

Megnézte magának az arcomat. Miatta húztam el – ki más miatt? –, de nem ő váltotta ki az érzést, hogy mennyire utálom magam mellette.

Bólintottam, hogy próbálkozzon újra. Támaszként megragadta a könyökömet, és megvárta, hogy a saját tempómban álljak fel. Olyan erősen markoltam a karját, amennyire törékeny ujjaim engedték.

Azóta, hogy először a karjában tartott a Városházán, gyógyírként hatott rám az érintése. Most attól tartottam, hogy elfonnyadok a szégyentől, amit ébreszt bennem. Csak az járt a fejemben, mennyire visszataszítónak találhat, ahogy könnyben és takonyban tocsogok, és az egész ingemet váladék áztatja.

Hagyd abba! – korholtam magam. Elég!

Nagymester egyik karjával átfogta a derekamat, és buzdított, hogy csimpaszkodjak bele a másikba. Iszonyúan feszélyezett, hogy a hajam fürtökbe pöndörödik az izzadságtól, az alsó ajkamon pedig véralvadék éktelenkedik. A refaita segített végigbotorkálni a folyosón, majd leülni a kád szélére. Totálisan összezavart a gyengédsége. Minden tagom mereven várt egy újabb pofont, ordítást vagy tűszúrást. A pincében az érintés egyenlő volt a fájdalommal.

– Előkészítem a scimorfiumot – közölte végül. – Meg egy fertőtlenítőt. A karodra.

Kezemet felkapva próbáltam eltakarni a kötést. Egy üvegszilánk mélyen a húsomba fúródott.

– Rendben – hagytam jóvá.

Amint levette rólam a kezét, megcsapott a hideg. Régebben, ha ennyire fáztam, forró fürdővel melegítettem fel magam.

Olyan sötét volt a fürdőszobában, hogy majdnem megint elvágódtam. Miután végeztem, elkúsztam az ajtóig, és zihálva összerogytam.

Nagymester nemsokára visszatért. A kimerültség miatt nem bírtam egyedül felállni, ezért hagytam, hogy felnyaláboljon és visszavigyen az ágyba.

A szobám padlóját parketta fedte, a díszes szegélylécekkel tagolt falakat halványzöld festék. Az ágy közvetlenül az ablak mellett állt, de sosem néztem ki rajta. Zárva tartottuk a redőnyöket, nehogy belásson valaki. Hajszálvékony sávokban szűrődött be a fény.

Nagymester felkapcsolta a lámpát, leült az ágyra, és előkészítette a scimorfiumot. Beleszúrta a tűt a fiolába, és kiszívott egy adagot a Scion leghatásosabb fájdalomcsillapítójából. Oxfordot juttatta eszembe, ahol néha ő maga gondozta a sérüléseimet. Ez is ékesen bizonyította, mennyire különbözött a többi reftől.

Amikor a fecskendő megtelt, Nagymester újra felém nyújtotta a kezét. Bambán meredtem rá.

– Hacsak nem adnád be te magad – jegyezte meg.

Amikor megértettem, mire gondol, megráztam a fejem. Ilyen elcsigázott állapotban biztosan elrontottam volna valamit. Megnézte magának a karom belső részét, a zúzódásokkal teli könyökhajlatomat. Feszült csend állt be – láttam rajta, hogy töpreng –, majd inkább a csuklómat kezdte törölgetni.

– Azt mondtad, hogy az arkhónban benyugtatóztak – szólalt meg. – Tudod, milyen gyakran adták be?

– Nem. Képtelenség volt követni az időt.

A vénámba csúsztatta a tűt.

– Hallottad valaha a gyógyszer nevét?

Enyhe lüktetést éreztem, majd a tűtől kiindulva zsibbadás terebélyesedett a karomban.

– A nyugtatóét nem. Fluxot viszont biztos használtak. Hogy… jobb alanya legyek a vallatásnak.

Ha maradt még bennem némi büszkeség, az abból fakadt, hogy semmit sem árultam el nekik. Végül hiába vetettek be erőszakot – akár a testem, akár az elmém ellen –, nem érték el a céljukat.

– Árulj el valamit! – Egészen halk suttogással képes voltam a beszélgetésre. – Amikor Burnish kiszabadított, ott vártál rám. Hogyan jutottatok vissza Edinburghból?

Nagymester félrerakta a fecskendőt.

– Amikor lelőttek, elszabadult a káosz. A tömegben megbúvó szövetségeseid rátámadtak a katonákra, akik gyilkos csapásokkal válaszoltak. – Gézlapot nyomott a csuklómon kiserkenő vércseppre. – Mielőtt bármelyikünk odaérhetett volna hozzád, beraktak egy helikopterbe.

Erre nem is emlékeztem. A lövést követő eseményekből semmi sem maradt meg, csak az, hogy magamhoz térek a vizes kínpadon.

– Mivel a Scion az összes Edinburghból induló vonatot törölte, visszamentünk a menedékbe – folytatta Nagymester. – Hajnalban betoppant valaki, és azt állította, hogy Alsafi barátjának dolgozik. Ő vitt vissza minket Londonba.

A scimorfium gyorsan hatott. A karom tetején lévő seb már kezdett lehűlni.

– Mielőtt kijuttatott volna – nyögtem –, Alsafi megkért, hogy mondjam meg neked: reméli, hogy ezzel… mindent jóvátett.

Nagymester felnézett.

– Értem – mondta, és elhomályosult a szeme.

Kerestem a szavakat. Alsafi feláldozta magát azért, hogy megszabadítson Nashirától. Fogalmam sem lehetett róla, milyen kapcsolat fűzte Nagymesterhez, sem arról, hogyan szoktak gyászolni a refaiták.

– Sajnálom – böktem ki végül. – Hogy meghalt.

Válaszul csak bólintott.

– Mindenről beszámoltunk a Fényes Lordnak – folytatta. – Maria lebeszélte arról, hogy meg akarjon menteni téged. Pontosabban mindnyájunkat eltántorított ettől. Azt gyanította, hogy jó okod volt feladni magad a Scionnak, és arra a döntésre jutott, hogy hagynunk kell, hadd végezd el a feladatodat.

Lord jó ember volt. Elsőrangú vezető. Ha a Scion felakasztott volna, küldött volna egy csapatot, hogy levágják a holttestemet a kötélről. Örültem, hogy Maria lebeszélte a mentőakcióról. Egyikük sem jutott volna vissza.

– Beleegyeztél? – kérdeztem Nagymestertől.

Összepakolta a scimorfiumos készletet.

– Nagyra becsüllek téged. A kitartásodat, a leleményességedet – közölte –, de azt még én sem hittem volna, hogy kárt tudsz tenni az érzékelőpajzs magjában, vagy akár csak a közelébe jutsz. Tudtam, hogy fizikailag beleroppannál, még ha túl is éled a kínzást. Ezért túszcserét javasoltam. Az én életem a tiédért cserébe. Terebell viszont egy követ fújt Mariával: megtiltották. Ellenszegültem volna, ha nem adódik más megoldás.

– Micsoda őrültség! Nashira nemes egyszerűséggel… – egy pillanatra megálltam levegőt venni – …lekaszabolt volna minket.

– Lehet, hogy az őrület ragályos, Paige Mahoney.

Hirtelenjében csak arra vágytam, hogy megérinthessem. Vagy megfogjam a kezét.

– Az edinburghi idegen ekkor felfedte valódi szándékát – mesélt tovább. – Azt mondta, hogy már tervezik a szökésedet, de az életed azon múlik, hogy teljesítjük-e a parancsaikat. Feltételezem, az volt a terv, hogy Scarlett Burnish kiszabadít téged az inkvizíciós őrizetből. A szabadságodért cserébe azt kérték, hogy Nick és Maria csatlakozzon a Domino programhoz, egy harmadik személlyel együtt, aki segíteni fog neked Párizsban. Erre önként jelentkeztem.

– Csak blöff volt. Burnishnek addigra biztos kiadták, hogy mentsen meg.

– Nem vállalhattuk a kockázatot, hogy elveszítünk.

Úgy mondta, mintha ez magától értetődő lenne. Mindhárman hajlandóak voltak elcserélni a szabadságukat és a hatalmukat az életemért.

– Köszönöm – mondtam. – Hogy nem mondtatok le rólam.

– Soha.

Szerettem volna, ha megölel. Ha egyáltalán el bírom viselni.

– Napokig vártunk a föld alatt – folytatta Nagymester. – Végül jött a hír, hogy az érzékelőpajzs összes letapogatója meghibásodott, és tudtuk, hogy az ígéretedhez híven működésképtelenné tetted őket. Akkor indultunk el, hogy találkozzunk veled.

A scimorfium hatása közben átjárta az egész testemet. Egyenként eloltotta a bőröm alatt lobogó lángokat.

– Attól tartottam, hogy nem éled túl a szökést – vallotta be Nagymester halkan. – Amíg nem láttalak a saját szememmel, nem mertem elhinni, hogy megint sikerült kicsúsznod Nashira kezei közül.

– Hajszálon múlt – jegyeztem meg. – Ahogy oly sokszor már. – Elcsitult a légzésem. – Emlékszel, amikor Oxfordban elkaptam azt a fertőzést?

Elég értelmetlen volt ezt firtatni – elvégre egy álomosztónak emlékeznie kellett rá –, de Nagymester bólintott.

– Igen. Miért jutott eszedbe?

– Csak azért, mert megint te pátyolgatsz. Nagyon unhatod már.

– Megsemmisítetted az érzékelőpajzsot. Ennyit igazán megtehetek érted.

A vérem lelassult, besűrűsödött. Egyre tompultak a mellkasomat érő késszúrások. A kisebb sebek után a scimorfium a mélyebb sérüléseimre is kezdett enyhülést hozni. A testem újra a semmi felé nyújtózott.

– Paige – szaggatta szét Nagymester hangja a félálom leplét –, már nem sokáig bírod víz nélkül. Több mint egy nap telt el.

A kábaság nehéz leple alatt megmoccant bennem a félelem.

– Ne! – suttogtam. – Nagymester, nem tudok…

Egy pillanat alatt újra a pincében találtam magam, a deszkához láncolva, ökölbe szorított kézzel. Hirtelen olyan remegés fogott el, hogy lélegezni is alig tudtam, nemhogy megszólalni.

– Paige, nem foglak kényszeríteni – hozott vissza a hang a jelenbe. Elernyedt a kezem. – Van itt egy készülék infúzióhoz. Használhatom?

Túl sokára jutott el az agyamig a kérdés. Azalatt kellett volna beillesztenie a kanült, amíg aludtam. Az arkhónban rengeteg tűt szúrtak belém, akaratom ellenére árasztották el a szervezetemet drogokkal. Nagymester viszont a beleegyezésemet kérte, éreztette, hogy jogom van visszautasítani.

– Jó – motyogtam. – Rendben.

A sötétség elborította a maradék gyér fényt. Belesüppedtem a párnába, és közben a Magdalen járt a fejemben.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License