Szemán Zoltán

Kard és feszület

Történelmi kalandregény

Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: Kard és feszület (Történelmi kalandregény)

Kiadás éve: 2024

A mű egy valós történelmi háttéren és forrásokon alapuló kitalált történet. A regényben található egyes szereplők, bizonyos helységek stb. a fantázia szülöttei. A műben fellelhető adatok, információk nem feltétlenül tükrözik a kapcsolódó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontjait!

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntart!

Szemán Zoltán © 2024.

Tartalom

Prológus

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Második rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Harmadik rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet.

Epilógus

Idegen szavak és kifejezések

Prológus

Anglia, Kent, valahol Rancester közelében.1169. október 13.

A pap idegesen pillantott a dibdáb faajtóra. Már jó ideje, hogy a szinte futva érkező kövérkés bábaasszony eltűnt mögötte, de az odabentről kihallatszó fájdalmas sikolyok és nyögések csak nem akartak megszűnni. Bowen atya idegesen szorongatta a nyakában lógó fa feszületet. Folyamatos fohászt motyogott Lady Dumphrey-ért és a világra jövő gyermekért. Időnként kurta intéssel elzavarta a kíváncsi tekintettel odasomfordáló fogadóst. Az egyházfi úgy érezte, hogy egy örökkévalóság eltelt, amióta lóra parancsolta a kocsmáros inasát, hogy megvigye a hírt Rancester urának.

Öt mérföld! Nyomorult öt mérföld! – gondolta a pap elkeseredetten. – Csupán ennyi kellett volna, hogy elérjük a kastélyt!

Ám az ég nem volt kegyes hozzájuk. Rancester úrnőjét a hazafelé vezető úton érték utol a szülési fájdalmak, így aztán kénytelenek voltak betérni a koszos, büdös fogadóba. A kocsmáros éppen zárni készült, az utolsó korhelyeket tessékelte ki az ajtón, amikor a pap és a vajúdó nemesasszony szekere begördült az udvarra. Bowen atya már messziről odakiáltott a fogadósnak, aki eleinte gyanakodva, aztán egyre növekvő ijedtséggel az arcán toppant oda hozzájuk. A zajra előbújó két inas bambán ácsorgott a jókora ház ajtajában. A pap már rámordult volna a zavartan tébláboló kocsmárosra, hogy hívja a feleségét, mert ugye, a gyermekszülés mégiscsak női dolog, de eszébe jutott, hogy a nagydarab férfi egyedül, csupán két siheder segedelmével vezeti a fogadót. Nem is volt akkora forgalma, mintha szemrevaló fehérnép sürgölődött volna a pult mögött. Hiába, na, a férfiember már csak ilyen. Szívesebben ül le egy-két kupa borra, sörre egy szépasszony szoknyája mellé…

Bowen atya elfordult az ajtótól, és megtámaszkodott az emelet korlátján. A ház emeletén végigfutó folyosó egyik oldalán négy szoba kapott helyet egymás mellett, ahol az átutazó kalmárok, kézművesek megpihenhettek éjszakára. A másik oldalon vaskos farudakból eszkábált derékmagas korlát húzódott, ami felett le lehetett látni az alant húzódó ivó asztalaira. Az egyházfi figyelte egy darabig az odalent sürgölődő kocsmárost, aki a kiürült kupákat, tányérokat gyűjtögette és csak nem állta meg, hogy időnként fel-felpillantson az emelet irányába. A gyolcsinges, posztómellényes fickó azonban rögvest elkapta a tekintetét, mihelyst észrevette, hogy a pap figyeli őt.

Bowen atya megcsóválta a fejét. Ép ésszel senki sem indult volna el egy majd’ ötven mérföldre eső zárdába a terhesség utolsó hónapjában. Ám Lord Eugene Dumphrey aggodalommal ugyan, de áldását adta, hogy a felesége az udvari káplán és a bába kíséretében meglátogassa a nővéreket.

Hogy miért is? – tűnődött el Bowen atya egy pillanatra.

Lady Dumphrey már hónapok óta furcsa rémálmokról panaszkodott, és szinte rögeszméjévé vált, hogy valami nincs rendben a születendő gyermekkel. Hiába győzködte őt a pap, a bába, a férje, de még a cselédek is, a nemesasszony hajthatatlan maradt. Úgy vélte, az apácák segítenek majd eloszlatni az aggodalmait, és ha megszentelt földön emeli fel lelkét és szívét az Úrhoz…

A pap gondolatait újabb borzalmas fájdalomsikoly szaggatta szét. Bowen atya nem bírta tovább idegekkel, berontott a szobába. A bábaasszony csupán bosszús pillantással nyugtázta Bowen atya felbukkanását. Az egyetlen rozoga asztalon, és egy alacsony, támlátlan széken kívül mindössze egy durván ácsolt ágy jelentette az összes berendezést. Az apró, négyzet alakú ablakon át csillagok kukucskáltak be a lobbanó fáklyafényes helyiségbe.

Lady Dumphrey sápadtan, gyöngyöző izzadtságtól nedves, elgyötört arccal hevert az ágyban. Az úrnő ujjai görcsbe rándulva a szalmazsákba mélyedtek. A pap hálát adott az Úrnak, hogy a neki háttal ügyködő bába eltakarja a szenvedő nő oly részeit, mit felszentelt férfinak nem illő látnia. Bowen atya keresztet vetett, majd az asszonyra mordult.

– Meddig tart még?

– Honnan tudjam? – vetette oda a válla felett az őszülő hajú, telt képű asszonyság. – Tart, ameddig tart. Ezt nem… – Lady Dumphrey teste megrázkódott és kínnal teli sikoltás hagyta el az ajkát. A bába felkiáltott: – Látom a fejét! Nyomja, úrnőm! Nyomja, ahogy csak tudja! Úgy! Még egy kicsit!

A rettenetes, már-már nem evilági üvöltés elhalt a szobában, a nemesasszony zihálva a plafonra meredt. A csend csupán pár pillanatig tartott. Bowen atya legszívesebben a fülére tapasztotta volna a kezét, vagy szokásával ellentétben lerohant volna a földszinti kocsma részbe, hogy felhajtson valami erős, torokszaggató italt. Ám nem mert mozdulni, mert esküt tett Rancester urának, hogy vigyáz a nejére.

A pap félájult, szédelgő feje egy csapásra kitisztult, amikor felzendült az újszülött éles sírása.

– Fiú! – jelentette be büszkén a bábaasszony. – Úrnőm, most már… Ajjaj!

A nő sebtében rongyokba bugyolálta a csecsemőt, feltápászkodott, és gyengéden a pap karjába tette a törékeny kis életet. Bowen atya döbbenten pislogott.

– Mi történt? Valami baj van?

– Ikrek. Jön a második gyermek – felelte az asszony már ismét Lady Dumphrey lába között térdelve.

Bowen atyában egy pillanatra megállt az ütő, aztán elsápadva keresztet vetett. Ikrek!?

Rossz jel! Nagyon rossz jel! – gondolta rémülten. Az egyház az ikergyermekeket tisztátalannak, a sátán művének tartotta. A nőt, aki ikreknek adott életet, bizony könnyedén a gonosszal való szövetkezéssel, boszorkánysággal, paráznasággal vádolták meg.

Az egyházfi csupán egy minutumra látta meg az ágy kétes tisztaságú lepedőjét, de a rettenetesen sok vér és csak a Mindenható tudja miféle egyéb váladékok láttán bukfencet vetett a gyomra. Bowen atya még egy csirkét sem volt képes levágni, mert sosem bírta a vér látványát és szagát. Rosszullétével küzdve csupán tompán hallotta az ismét felhangzó gyötrelmes, artikulálatlan kiáltásokat.

Lepillantott a nyöszörgő csöppségre, Rancester leendő urát tartotta a kezében. A vérmaszatos, ráncos arcocska láttán önkéntelenül elmosolyodott egy pillanatra és feltámadt benne a kétely. Hogyan lehetne a gonosz műve a baba? Oly ártatlannak, védtelennek tűnt… Még jóformán a végére sem jutott a gondolatnak, amikor újfent fülszaggató sírás kezdte meg táncát a tapasztott vályogfalak között.

– Ez is fiú! – szusszantott nagyot a bábaasszony.

Lady Dumphrey magához intette az esetlenül tébláboló papot. A fiatal nő elkínzott, csapzott hajjal keretezett arca sápadt holdvilágként fénylett a szürkés párnán.

– Atyám, vigyázz a gyermekeimre! Ígérd meg, hogy megóvod őket! – szorította meg a fölé hajoló Bowen atya kezét.

– Ez csak természetes, úrnőm.

– Ne hagyd, hogy akármelyiket is megöljék!

– Nem értem, úrnőm – motyogta a pap, de nem mert úrnője szemébe nézni. – Miről beszélsz?

– Ne add az ártatlant! – kapott hirtelen erőre a fiatal nő és megmarkolta Bowen atya tétován csüngő balját. – Az egyház nem tűri az ikreket, de ezt neked jobban kellene tudnod! Ám ha valami csoda folytán ti, papok megkegyelmeztek a gyermeknek, az uram nem fog. Te nem ismered a Dumphrey ház sötét szokását? Mit gondolsz, miért nem támadt soha birtokviszály a családban?

– Nem tudom – ismerte be Bowen. Még csupán egy éve, hogy elfogadta a Dumphrey család felkérését a kápláni posztra, és amúgy sem volt szokása, hogy nemesi famíliák titkait fürkéssze.

– Az egyik oka, hogy ha ikerfiak jönnek a világra, úgy a második gyermeknek vesznie kell!

A pap döbbenten meghőkölt, keresztet vetett.

– Uram, irgalmazz! De hát ez gyilkosság! Isten és ember ellen való legsúlyosabb vétek!

– Atyám, esküdj meg, hogy nem engeded…! – Az asszony szavai köhögésbe fulladtak.

A pap lelkében dúlt a harc, az úrnője és az egyház iránt érzett lojalitása kelt benne birokra. Hosszúnak tűnő pillanatokig csupán némán meredt a fiatalasszonyra.

– Rendben, Lady Dumphrey – bólintott végül. – Az Úr legyen a tanúm rá, mindent megteszek, ami csak erőmből telik, hogy megóvjam gyermekeid életét!

A folyosóról súlyos, dobbanó léptek, fegyvercsörgés szűrődött be, majd az ajtó nagy lendülettel feltárult. A szobába berontó megtermett alak láttán az atya megkönnyebbülten felsóhajtott. Lord Dumphrey végre megérkezett! A szakállas, széles vállú lord kezét a kardja markolatára téve egy pillanatig habozott. Szürke szemének tekintete táncolt egyik gyermekről a másikra, majd hirtelen mozdulattal az ágyhoz lépett. Letérdelt a felesége mellé, félresöpört egy izzadtságtól nedves fekete hajtincset a fiatal nő fáradtan mosolygó arcából és lágy csókolt lehelt asszonya homlokára.

– Menj, üdvözöld a fiaidat! – suttogta Lady Dumphrey.

Rancester ura gyanakodva, vonakodva ugyan, de felkelt. Az egyik gyermeket a bába, a másikat az asszonyság mellett tébláboló Bowen atya tartotta. A nemesúr vonásai ellágyultak, jobbjával-baljával óvatosan megsimogatta az ikerpár arcocskáját.

– Ó, kedvesem… – fordult vissza a nejéhez, ám amikor tekintete a felesége lehunyt szemére, túlságosan is nyugodtnak tűnő arcára esett, a hangja ijedten csendült. – Rose? Rose!?

Térdre zuhant a fekvőhely mellett, kardja fémesen koppant az elnyűtt fa padlón. Lord Dumphrey szelíden megrázogatta asszonya vállát, ám a fiatal nő nem reagált, feje erőtlenül bicsaklott a vállára. A bábaasszony óvatosan az asztalra helyezte a csecsemőt és ő is az ágynál termett. Lehajolt, gyorsan megvizsgálta úrnőjét, majd megrázta a fejét.

– Sajnálom, uram, de Lady Dumphrey-t már magához szólította az Úr…

A lord fájdalmas, kétségbeesett tekintettel meredt a mozdulatlan testre.

– Nem, nem, nem! – motyogta. – Atyám! Csinálj valamit!

A pap kényszeredetten nagyot nyelt. Letette a karjában tartott kisdedet az asztalra az öccse mellé. Elintette az ágy mellől a bábát, hogy átvegye annak helyét. Elég volt egyetlen pillantást vetni Lady Dumphrey arcára, hogy lássa, itt emberi hatalom már nem segíthet. Hüvelykujjával lágyan keresztet rajzolt a halott nő homlokára és habár az utolsó rituálé ideje még nem jött el, imát mormolt:

– Requiem æternam dona ei, Domine. Et lux perpetua luceat ei. Requiescat in pace. Amen.

A nemesúr magához ölelte halott kedvesét, széles vállát rázta a néma zokogás.

– Miért? Miért!? – tört ki a keserűség a lordból.

Bowen atya a férfi vállára tette a kezét.

– Az Úr adta, az Úr elvette. Nejed már a Mennyben van, az Úr Jézusnál, örök békében és boldogságban. Enyhüljön bánatod, fiam, hiszen bár az Úr magához szólította asszonyod, de helyette két fiút adott neked.

A nemesúr mintha nehéz álomból ébredne, lassan megmozdult. Feltápászkodott és a nyersfa asztalon fekvő két csöppséghez cammogott. Egy ideig némán szemlélte az ideiglenes pólyában mocorgó csecsemőket, majd odaintette a papot.

– Melyikük született előbb?

– Ööö… – bizonytalanodott el Bowen atya. – Nem tudom biztosra megmondani. Te, asszony! – fordult az eszközeit elpakoló nőhöz. – Melyik gyermek jött a világra először?

A bábaasszony szeme elkeskenyedett, majd vállat vont.

– Nem emlékszem.

– Miért fontos ez, uram? – kérdezett rá a pap.

– Tudnom kell, melyikük lesz Rancester jogos örököse. Nos? Felelj, atyám!

Bowen atya megtörölte az eluralkodó idegességtől gyöngyöző homlokát. Eszébe jutottak a haldokló nemesasszony szavai. Nemesi körökben az örökösödés fontos dolognak számított. Vitás esetekben bizony nemegyszer előfordult már, hogy testvér ölt testvért, rokonok vontak kardot egymás ellen, és az akár évekig is eltartó családi viszályt a birtok és a hozzá tartozó falvak népe is megszenvedte. Még az sem ment ritkaságszámba, hogy a két harcoló fél között egy nevető harmadik, vagy akár maga a király tette rá a kezét a vitatott birtokra. Így aztán nem csoda, ha a Dumphrey-k a hatalmuk, vagyonuk megvédése érdekében még a gyilkosságot is felvállalták.

Az egyházfi sötétszürke darócruhájába törölte izzadó tenyerét. Az ikerfiak hatalmas nagy gondot jelentettek. Ismét ránézett a csöppségekre, és hirtelen mentőötlete támadt.

– Uram, én úgy vélem, az Úr akarata érvényesült, amikor két fiat adott neked. Míg az egyikük legyen méltó utódod, a másikat add az Úr szolgálatába. Így nem véthetünk nagy hibát, elkerüljük az esetleges testvérháborút is… – halkult el a pap hangja. Bowen atya óvatos-ijedten pislogott a lordra, remélve, hogy szavai nem gerjesztik haragra az amúgy is zaklatott férfit. Lord Dumphrey eltűnődött, majd pár szívdobbanásnyi idő múlva megrázta a fejét:

– Mondd, atyám, szeretnéd többre vinni, mint egyszerű házikáplán?

– Az Úr szolgálatában az alázat és…

– Igen, igen – legyintett türelmetlenül a lord. – Felelj! Igen vagy nem?

– Ha az Úr úgy akarja…

– Igen vagy nem?! – szorult ökölbe a nemesúr bőrkesztyűs keze.

– Nos, igen… – ismerte be Bowen atya. – Esendőek és bűnösek vagyunk mind – nyelt nagyot.

Lord Dumphrey bólintott:

– Értem, amit mondasz, és látom a szavaidban rejlő bölcsességet, hogy bízzuk a másodszülött gyermeket az egyház gondjaira, de nem kockáztathatok!

Fémes csörrenés szakította félbe a hirtelen támadt csendet. A férfiak odakapták a fejüket a szerszámaival csörgő megszeppent bábára.

– Ha rám már nincs szükség… – fogott bele ijedten az asszony.

– Várj csak! – akasztott le az övéről Lord Dumphrey egy kisebb pénzeszacskót és a nő kezébe nyomta. – A fizetséged. Hanem arról, ami itt történt, nem beszélhetsz senkinek! Megértetted? Az életeddel fizetsz, ha eljár a szád!

– Igen, uram! Ahogy kívánod, uram! – motyogta a bába, azzal fejét lehajtva, lobogó szoknyával kisietett a szobából.

A nemesúr visszafordult a paphoz. Összehúzott szemmel méricskélte egy darabig az egyházfit. Bowen atya nem állta lord Dumphrey súlyos tekintetét, zavartan lehajtott fejjel a padló repedéseit tanulmányozta.

– Íme az ajánlatom: pár éven belül segédpüspök lehetsz, és onnan már rajtad áll, hogyan tovább. Ám ezért meg kell tenned valamit.

– Mi lenne az, uram? – nyekeregte a pap, és korántsem volt benne biztos, hogy valóban szeretné hallani a választ.

– Másodszülöttem nem érheti meg a reggelt!

– Ezt nem kérheted tőlem! – vetett keresztet a mészfehér arccal rogyadozó Bowen atya. – Én nem vagyok gyilkos, és nem szennyezem be a kezem…

– Hogy miként csinálod, azt rád bízom. Hagyd ott valahol, ahol senki sem talál rá, vagy add oda valakinek, aki hajlandó elvégezni helyetted a piszkos munkát! Nem érdekel. – Rövid habozás után az asztalon mocorgó csecsemők fölé hajolt. – Andrew – vette óvatosan karjába az egyik újszülöttet –, te leszel az örökösöm, a kard és pajzs, ami Rancestert védi.

A pap legszívesebben kirohant volna a szobából, a fogadóból, de még tán a világból is. Ám biztosra vette, hogy lord Dumphrey haragja és bosszúja utolérné őt, bárhova bújik. A nagyhatalmú lord rábízta sötét titkát, és Bowen atya jól tudta, hogy az ilyesfajta dolgok nyomában nem maradhat életben az, aki árulóvá lesz. Sokszor még az sem, akinek soha nem járna el a szája. Hirtelen ötlete támadt, mint villámfény az éjszakai tájon, úgy villant fel agyában a gondolat. Ellenszegül a lord akaratának és biblia és Jézus szavait követi: Iesus autem convocans illos dixit sinite pueros venire ad me et nolite eos vetare talium est enim regnum Dei…engedjétek hozzám a gyermekeket, ne tiltsátok el őket tőlem…

Te pedig, John – tette hozzá gondolatban Bowen atya, karjába emelve a másik újszülöttet –, akármit is parancsolt atyád, az Urat szolgálod majd. Te leszel Krisztus urunk és a hit harcosa. Elviszlek Leishire-be. Ne aggódj, Anselmus apát és a szerzetesei melegszívű, istenfélő szolgái az Úrnak. Náluk biztonságban leszel.

– Még mindig itt vagy? – mordult rá a nemesúr. – Vagy talán meggondoltad magad?

A pap nehéz köpenye alá rejtette az elszundikáló csöppséget, és sietve magára hagyta Rancester urát.

– Küldd be a szolgákat! – szólt Bowen után lord Dumphrey.

Az egyházfi intett a folyosó kanyarulatában ácsorgó, laposakat pislogó, kékruhás fickóknak.

– Urunk vár rátok!

Leballagott a lépcsőn, átvágott a kihalt ivótermen, ahol csupán a helyiség távolabbi végében álló pult mögött ügyködő kocsmáros vetett rá futó, kíváncsi pillantást. A legszebb álmából felvert cingár fogadósinas morcos képpel vezette elő az istállóból a pap lovát. Bowen atya nagy keservesen felkapaszkodott a nyeregbe.

Nyekkent a kocsma ajtaja, és kilépett rajta a lord. A kócos inasfiú majd hasra esett a nagy hajlongásban, amikor megpillantotta a csecsemőt tartó nemesurat. Bowen atya kis híján elnevette magát a látványtól, ahogy a suhanc kusza hajában libbenő szalmaszálakkal ügyetlenül utánozni próbálta az udvari etikett mozdulatait. A lovára felpattanó lord és a pap tekintete egy pillanatra összevillant. Ismét nyílt az ajtó és az éjszaka homályába burkolódzó udvarra kiszűrődő fényben megjelent az úrnőjüket óvatosan cipelő két szolga. Lord Dumphrey szigorú, fájdalmas tekintettel felvigyázta, ahogy a férficselédek szekérre teszik a lepedőbe göngyölt testet, majd megsarkantyúzta a lovát. A lassan, szomorú temetési menetként baktató lovakat és gazdáikat elnyelte a kastély felé kanyarodó út sötétje.

Bowen atya az ellenkező irányba fordította az almásderesét, és hamarosan már a paták dobbanása is elenyészett a hideg, csillagfényes októberi éjben.

Első rész

Első fejezet

1191. augusztus 25. Anglia, Kent, Rancester vára.

A magasba törő várfalak tövében megbújó zsúptetős házacskák lakói gyanakodva pislogtak ki az esőnedves utcára. A zápor utáni napsütésben féltucatnyi, egymást hangos kurjantásokkal biztató lovas vágtatott át vad iramban a településen. A járókelők, dolgukra siető kézművesek, parasztok ijedten ugrottak félre a dübörgő paták elől. A késő délutáni nap fénye meg-megcsillant a katonák fegyverein. Az élen haladó hullámos hajú, jóképű ifjút mindenki ismerte a környéken, különösen a fiatalabb asszonynép. Andrew Dumphrey, Rancester leendő ura ugyan nem állt kifejezetten csapodár hírében, de gyakran megjelent a falusi ünnepségen, táncba vitt majd’ minden lányt, együtt ivott paraszttal, molnárral, kalmárral és italtól fűtötten nem egyszer keveredett ökölharcba a falubéli kötekedőbb ifjakkal. Igaz, legtöbbször, ha már kihunyt a harc tüze barna szemében, nevetve segítette fel az ellenfelét a földről, kis zacskó rézpénzt nyomott a legyőzött legény kezébe, és pár elismerő szóval begyógyította az alulmaradt ifjú önérzetén esett sebeket. Az emberek kedvelték is, meg nem is a sűrű vérű ifjú lordot. Az apák féltették tőle a lányaikat, a fiatal férfiak lelkesen ápolták a gondolatot, hogy ha legyőzik a nemesurat, elismerésként gazdagság és talán rang is vár rájuk…

A lobogó világoskék köpenyes katonák átdübörögtek a felvonóhídon és éles kanyarral az istállók felé vették az irányt. Andrew nem tartott a társaival, ő egyenesen a kastélyhoz vágtatott. Szénfekete ménje ágaskodva torpant meg, amikor az ifjú erőteljesen megrántotta a gyeplőt. Andrew leugrott a nyeregből, erős anyagú csizmája dobbant, koppant a várudvar jól-rosszul lerakott járókövein. A lova gyeplőjét az elősiető apródnak lökte:

– Hol vannak? – vakkantott rá kurtán a kék ruhás sihederre.

– Kicsodák, uram? – pislogott megszeppenten a legény.

– Sir Edmund és a kísérete, te ostoba! – keskenyedett el Andrew szeme.

– Azt hiszem, a lovagterembe vezette őket a kapitányod…

Andrew bosszúsan fújt, aztán kettesével szedve a fokokat felsietett a lépcsőn. A kastély duplaszárnyú, súlyos kapuját őrző katonák kihúzták magukat, tisztelgésre emelték lándzsáikat, amint uruk elhaladt közöttük.

Az ifjú nemes egy cseppet sem örült a látogatásnak. Sir Edmund ugyan hűséget esküdött Rancester mindenkori urának, de korántsem lojalitásból tette. Sir Edmund apja hírhedt korhely és szerencsejátékos volt, de ami rosszabb, a birtokvezetéshez sem értett. Mire Sir Edmund átvette a gyanús hirtelenséggel elhalálozott apjától az örökséget, a hatalmas tartozáson túl már csupán egy rozoga kis várat, megműveletlen földeket és egyetlen, népehagyott falut tudhatott a magáénak. Az elszegényedett lovag szomszédja, Lord Dumphrey dobott mentő kötelet Sir Edmundnak. Felajánlotta neki, hogy a hűségesküjéért cserébe rendezi a tartozást, és a lovag éves terményadók formájában fizeti vissza a lordtól kapott kölcsönt. Sir Edmund kénytelen-kelletlen belement az alkuba, ám az azóta eltelt közel húsz esztendő alatt mást sem tett, mint áskálódott Rancester ura ellen. Hol az adót próbálta mondvacsinált okokkal megkurtítani, hol a királynak írt kérvényt, hogy oldja fel őt az esküje alól. Egy szó, mint száz, Sir Edmund bizonyosan nem állt be a sorba, amikor a becsületességet osztogatták.

Andrew döngő léptekkel, csörrenő karddal igyekezett a lovagterem felé. Idegességét csak fokozta, hogy apja, Rancester ura immár négy hete az ágyat nyomta A felcser, a füvesasszony és a kastély pocakos káplánja ugyan egymásnak adták a betegszoba kilincsét, segíteni egyik sem tudott. Lord Dumphrey úgy fogyott, mint a keskenyedő Hold, már csupán árnyéka volt egykori önmagának.

Erre, tessék! Mint tetem felett keringő varjú, megjelenik Sir Edmund.

Az ifjú nemes megtorpant a lovagterem szépen faragott ajtaja előtt. Vett pár mély lélegzetet, hogy lecsillapodjon, majd nagy lendülettel benyitott.

A közel négy méter magas, jókora teremben táncolt az ablakokon beáramló nyári napfény. Bearanyozta a vaskos oszlopokat, megcirógatta a falakon lógó ősi zászlókat, árnyékokat rajzolt a helyiség közepén terpeszkedő hosszú asztal köré. A békés képet igencsak rontotta a fel-alá járkáló Sir Edmund komor képe és a lovag mögött álló nyolc katonája. Az idősödő, görnyedt férfi keskeny vállán úgy lógott meggybordó köpenye, mintha csak a szegre akasztották volna. Sir Edmund sötét öltözete élesen elütött Andrew élénkkék tunikájától.

– Á, örülök, hogy nem kellett rád estig várnom! – fordult a belépő fiatal férfi felé a lovag. – Atyádhoz jöttem, szót kívánok váltani vele.

Andrew-t gyorsan múló harag kerítette hatalmába. Hogy merészel ilyen hangon szólni urához?

– Apám nem érzi jól magát. Bármit is kívánsz mondani, nekem add elő az ügyedet!

– Úgy? Mi történt Lord Dumphrey-vel? Beteg?

– Mintha nem tudnád, Sir Edmund… – rázta meg a fejét Andrew.

– Nos, igen. Kellemetlen. Sebaj, halld a szavam, ifjú lord! Azért jöttem, hogy orvosoljak egy súlyos becsületsértést.

– Ki lenne az, akire éppen haragszol?

– Rád, Andrew Dumphrey, terád! – rándult meg dühösen Sir Edmund gyér bajusza.

– Nocsak? Mit tettem a károdra?

– Az enyémre semmit, de a lányoméra igen! Alice gyermeket vár és beismerte, te vagy az apa!

Andrew-ban egy pillanatra megállt az ütő. Igaz, apja megbízásából a nyár elején kénytelen volt ellátogatni Tadfordba, Sir Edmund házába, mert a jó lovag ismét megpróbálta elcsalni a lordnak fizetendő adót. Andrew találkozott már korábban is Lady Alice-szel, de csupán a legutolsó alkalommal döbbent rá, hogy mint a szirmait kibontó rózsa, a csenevész kislány ragyogó fiatal nővé érett. Az ifjú nemes érkezését a vendéglátás szabályainak megfelelően lakomával ünnepelték. A vacsora alatt Sir Edmund sápítozott a rossz termésről, a lusta parasztokról, ám Andrew alig figyelt a panaszáradatra. Tekintete egyfolytában vissza-visszatért Lady Alice-re és fellángolt a vére. A lányról egyetlen szó jutott eszébe: méz. Mézszőke hosszú haj, mézédes, csengő kacagás, és ha a csókja is olyan édes… A vacsora után fáradtságra hivatkozva kimentette magát és a teremből kilépő lány nyomába eredt. Lady Alice eleinte pirulva, szemét lesütve fogadta Andrew széptevését, majd mit sem törődve az úrnő mellé rendelt szolgálóasszony kárálásával, hosszú sétára indultak a várfalon. Az egynaposra tervezett látogatás egy hétre hosszabbodott, és az utolsó éjjelen, amikor Andrew bekopogott Lady Alice ajtaján, a lány nem küldte őt el… Alig egy héttel a hazatérése után kénytelen volt beismerni magának, hogy beleszeretett a lányba. Alice utáni vággyal ébredt és azzal tért nyugovóra, a faluban járva, a kastély folyosóin reménykedve fordult minden szőke hajzuhatag után.

Rancester leendő ura erőszakkal rántotta ki magát az emlékekből. A lovagra meredt és komoran megrázta a fejét.

– Nem tudom, mit tehetek érted.

– A becsület úgy kívánja, hogy vedd el Alice-t, mielőtt a dolog kitudódik. Már így is gyanús lehet, ha a gyermek nyolc hónapra születik. Ezen kívül kárpótlást követelek, mert a lányomat már elígértem másnak…

– Várj a szóval, Sir Edmund! – hökkent meg Andrew. – Azt akarod, hogy vegyem el a lányodat?

– Ez a legkevesebb, amit megtehetsz! – keményedtek meg a lovag arcvonásai. – Szívem szerint párbajra hívnálak, de azzal nem oldunk meg semmit. Ha legyőzöl, úgy a lányom apa, a birtokaim pedig úr nélkül maradnak. Ha pedig én győzök, akkor a lányom férj nélkül, szégyenben éli le az életét.

– Honnan tudod, hogy én vagyok az apa? Lehetett más is, aki…

– Ne sértegesd a családomat! – kiáltott fel Sir Edmund és kardot rántott. – Vagy te talán azt mered mondani a lányomra, hogy egy útszéli kurtizán, aki bárkivel összeszűri a levet?!

Szempillantásnyi késéssel ugyan, de a lovag vörösköpenyes, hegyes sisakos katonái is követték uruk példáját. Nyolc penge csusszant ki hideg, fémes sóhajjal a hüvelyéből. Andrew elsápadt, szíve hevesebben kezdett verni. Nem vetette meg a kisebbfajta csetepatékat, de egyszerre ennyi ellenfél, legyenek azok csupán egyszerű közkatonák, még neki is sok lett volna.

– Látom, éppen időben érkeztem – csendült fel a bejárat felől egy mély bariton.

– Hubert! – szusszantott megkönnyebülten a fiatal nemes Rancester kapitányára pillantva. A parancsnok mögött öt kékköpenyes katona állt kivont karddal, ugrásra, harcra készen. Andrew egy pillanatig a feszült csendben várakozó harcosokat fürkészte, majd leintette őket.

– A fegyver itt nem megoldás. Megkövetlek, Sir Edmund és töredelmesen bocsánatot kérek a szavaimért. Nem állt szándékomban megsérteni lányod erényeit s jó hírét, de bevallom, Lady Alice elbűvölt és azóta is csak őrá tudok gondolni.

A katonák lassan, habozva hüvelyükbe csúsztatták a pengéjüket. Sir Edmund fekete szeme elkeskenyedett, a lovag egy összehajtott papírt lökött az asztalra.

– Az imént kérdezted, miből gondolom, hogy te vagy az unokám apja. Nos, ez mindennél ékesebb bizonyíték. – Andrew felvette, széthajtotta a papirost. Elég volt egyetlen pillantást vetnie a kusza sorokkal írott, igencsak suta szerelmeslevélre, amit alig két hete Alice-nek küldött.

– Nem tagadom, én írtam és ha tudni szeretnéd, a lányod viszonozza az érzelmeimet.

– Remek! Tehát semmi akadálya a frigynek.

– Részemről örömmel veszem el Lady Alice-t, de ezt atyámmal is meg kell vitatnom.

Sir Edmund eltűnődve hümmögött, majd bólintott.

– Rendben. Három napot kapsz, ifjú Dumphrey. Ha addig nincs döntés vagy mégis visszatáncolsz a szavadtól, úgy a királyhoz, és ha kell, a szentegyházhoz fordulok a panaszommal.

A lovag intett a harcosainak és az utat engedő kékköpenyes rancesteri fegyveresek között kivonult a teremből.

Andrew elkomorodó képpel rejtette ruhájába a levélkét. Hubert, a nyílt arcú, szakállas kapitány megköszörülte a torkát.

– Uram, mi a parancsod?

– Tartsátok szemmel Sir Edmundot és az embereit! Ne szenvedjenek hiányt, amíg itt vannak, de figyeljétek minden mozdulatukat!

– Értem, uram. Ahogy kívánod! – hajolt meg a parancsnok, azzal katonáival a nyomában a lovag után indult.

Andrew egyedül vágott neki a hálótermek felé vezető széles kőlépcsőnek. Atyját alapvetően megértő embernek tartotta, de ki tudja, hogy az ismeretlen kórság mit tett vele…

Óvatosan benyitott a lefüggönyözött szobába, és enyhén elfintorodott, amikor a betegség jellegzetes, nehéz, savanyú szaga az orrába hatolt. Csendben letelepedett az ágy mellé és pár pillanatig elfacsarodó szívvel bámulta az alig pihegő férfit. Lord Dumphrey viaszsápadt arccal, mozdulatlanul hevert a párnán, csontsovánnyá fogyott keze a takarón pihent. Andrew kérdő tekintettel pillantott az ágy túloldalán üldögélő füvesasszonyra, aki némán megrázta a fejét. Andrew elküldte a nőt, majd nagyot sóhajtva finoman megrázta apja vállát.

– Apám, ébredj!

– Andrew – nyílt fel lassan a lord tompafényű, beesett szeme.

– Atyám, rossz hírt hoztam és… és az áldásodat kérem.

Lord Dumphrey arcán megfeszültek az izmok, és ha csupán egy minutumra, de mintha ismét a régi, életerős várúr tekintett volna a fiára.

– Beszélj! – parancsolta kurtán.

Andrew a szavakat keresgélve előadta a történteket. Lord Dumphrey egyre gyorsuló lélegzettel hallgatta, majd, amikor a fia befejezte, ökölbe szorított kézzel a takaróra csapott.

– Átkozott Sir Edmund! Nem lennék meglepve, ha ez része lenne a tervének, hogy… – a nemesúr szavai köhögésbe fulladtak. Andrew megvárta, amíg az apja ismét kap levegőt, vizet kínált neki, de a beteg eltolta a fia kezét. – Nem kell! Bort hozz, ha már kedveskedni akarsz! Vizet igyanak a lovak meg a barmok!

– Apám, szeretném elvenni Lady Alice-t… – fogott bele az ifjú.

– Szó sem lehet róla! Nem nősülhetsz a rangodon alul, a saját hűbéresed lányát pedig különösen nem veheted el! – zendült meglepően erőteljesen a lord hangja. – Ha már készen állsz a házasságra, úgy válassz Lord Eshby lányai közül!

Andrew lehajtotta a fejét. Tudta jól, hogy ha frigy által a Dumphrey és az Eshby ház egyesül, úgy mindkét család jövője hosszú időkre biztosítottá válik. A két ház együtt olyan hatalmat, erőt és befolyást jelentene, amit sem a féltékeny, földre éhes szomszéd nemesek, de még tán a király sem merne próbára tenni. Ezzel szemben Lady Alice, egy elszegényedett, gyakorlatilag nincstelen lovag lánya semmit sem hozna a házasságba.

– Atyám, én Alice-t szeretem.

– Szeresd, ha úgy tartja kedved, de a nászágyat akkor sem oszthatod meg vele, fiam!

– De apám, ha Sir Edmund bepanaszol minket a királynál, ki tudja, mi történik. Az az álnok kígyó jól ismeri az udvari dörgést, tudja, kihez kell fordulnia.

– Richard király bölcs és megfontolt, bízom benne, hogy a javunkra dönt.

– Atyám, királyunk már a Szentföldön harcol. Vajon mennyire bízhatunk meg a testvérében? Nem vagyok jártas a politikában, de úgy hallottam, az öccse, John, nagyon szeretné megkaparintani a trónt és korántsem olyan becsületes, mint az kedvünkre való lenne.

– Igazad van, fiam – hunyta le fáradtan a szemét a beteg férfi.

– Tehát mégis elveszem Lady Alice-t? – kérdezte Andrew reménykedve.

– Nem! Tanácsot kell kérnünk, ha nem a koronától, akkor az egyháztól. Bárcsak a testvéred is itt lehetne…

Andrew szemöldöke felszaladt a homlokán. Úgy vélte, apjának talán láza van és félrebeszél.

– Nekem nincs testvérem.

– Ó, dehogyis nincs, fiam – nyitotta ki a szemét Lord Dumphrey és nehézkesen feljebb tornázta magát a tömött párnákon. – Olvasd! – bökött az ágy mellett álló asztalkán heverő levélre. Andrew felvette a jelöletlen, feltört pecsétes papírt és leeső állal böngészni kezdte a sorokat:

Lord Dumphrey,

Bocsáss meg a rövidségemért, de úgy vélem, tudnod kell, hogy a másik fiad a parancsod ellenére életben van. John immár Johannus néven felszentelt szerzetes és a leishiri apátságban szolgálja az Urat. Ne gyötörjön kétség, a titkod biztonságban van. Írom eme sorokat, az irántad érzett tiszteletemből és mert nem szeretném, ha egy gyilkosság terhével a lelkeden távoznál az Úrhoz.

A rövid üzenetet nem zárta aláírás. Andrew döbbenten emelte tekintetét az apjára.

– Apám, ezt nem értem…

– Nem hiszem, hogy sokáig taposom az árnyékvilág útjait, és nem akarom a titkomat a sírba vinni. Jól figyelj rám, fiam! – kezdett bele a beteg. – Azóta gyötör a lelkiismeretem, amióta elrendeltem az öcséd halálát. Már nem érdekel, hogy mit tartanak a népek és egyház az ikrekről. Tudom, hogy édesanyád hű volt hozzám, az ördög árnyéka soha nem hullott a küszöbére. Minden alkalommal, amikor rád néztem, úgy éreztem, mintha tőrt döftek volna a szívembe, mert folyton az járt a fejemben, hogy ha testvéred élne… – Lord Dumphrey kifulladt, pár pillanatig zihálva levegő után kapkodott, majd folytatta: – Immár tudom, hogy az Úr nem engedte elveszejteni az öcsédet. A hír örömmel és félelemmel tölt el, mert bár a lelkem megszabadult egy súlyos bűn nyomasztó terhétől, rád kell hagynom e gondot.

– Apám, mi történt a születésünkkor? – suttogta kiszáradt torokkal Andrew.

– Elmondom hát – sóhajtott fel a nemesúr – Jól figyelj, fiam…

Andrew az elkövetkező percekben minden elhangzó mondattal úgy érezte, mintha mázsás súlyokat löknének a vállára. Hallgatta a múlt homályából előbukkanó sötét titkot és bár józan esze tiltakozott ellene, de a szíve azt súgta, hogy apja az igazat mondja. Annál is inkább, mert egész életében, amikor éppen csendes magányra vágyva behúzódott a folyómenti fűzfák rejtekébe, vagy a hálókamrája kandallójában lobogó lángokba bámult, úgy érezte, valami hiányzik az életéből. Valami, amit ivásban, párbajokban és nőkben keresett, mégsem lelt rá soha… A házikáplánjuk, Abefort páter ugyan megpróbálta meggyőzni, hogy a hitben keressen megnyugvást, de nem ért el eredményt. A felcseperedő nemesifjú félte és tisztelte az Urat, de cseppet sem lelkesedett az ötletért, hogy napjában hússzor a feszület elé térdepeljen. Mint ahogy a pap dörgedelmeinek hatására keservesen elsajátított írás, olvasás és csekélyke latin tudás sem jelentett számára sokat.

– Van egy öcsém! – nyögött fel Andrew, miután az idős lord levegő után kapkodva befejezte a történetet. – Ikertestvér…

– Igen – hangzott az egyszerű válasz. – Alig egy hete kaptam ezt a levelet és amit azóta megtudtam, hogy az öcséd már valóban felszentelt szolgája az Úrnak. Szétküldtem pár megbízható emberünket, hogy kérdezősködjenek John után. Azt rebesgetik, az apát nagyon sokra tartja az öcsédet. Állítólag éles eszű, okos férfi lett belőle, aki gyakran segít a kolostor ügyes-bajos dolgaiban. Két éve, amikor a szárazság miatt beköszöntött az éhínség, neki köszönhették a szerzetesek, hogy jutott étel az asztalra és nem koncolták fel őket a feldühödött parasztok. Az Úr akarta, hogy éppen most szerezz tudomást a testvéredről és kiutat mutasson a bajból.

– Meglehet, de nem tudom, ez miként oldja meg a mi problémánkat.

– Talán ezért viseled te a kardot, míg a testvéred a csuhát.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy ostoba vagyok? – keskenyedett el Andrew ajka.

– Nem, csupán úgy vélem, ideje megismerned az öcsédet. És ha már ott vagy, a tanácsát is kérhetnéd. Ki máshoz fordulhatna az ember a nehéz időkben, mint a saját véréhez? Ő mindenképpen járatosabb az egyházi fifikákban, mint mi. Hátha akad valami kiskapu, amivel a kecskét is jóllakatjuk, és a káposzta is megmarad.

– Ha csak ez kell, miért nem kérdezzük meg Abefortot?

– Ugyan már! Abefort fejébe annyi ész sem szorult, mint egy csirkéébe. Hűséges, és a miséket szépen levezeti, de azon túl nem bíznék rá még egy kötés szalmát sem. Fiam, ha rögvest útnak indulsz, pitymallatra Leishirben lehetsz. Beszélj az öcséddel, és a többit bízzuk Istenre!

– Rendben, ahogy kívánod – kelt fel Andrew az ágy mellett álló alacsony, támla nélküli székről. Elindult az ajtó felé, ám két lépés után megtorpant, visszafordult. A hír átjárta szívét lelkét, és hol örömszikrákat, hol az aggodalom fekete árnyait csalták elő a lelkében. Ezernyi kérdése lett volna, de a gondolatai káoszából csupán egy bontakozott ki tisztán: – John tud rólunk?

– Azt hiszem, nem, sőt úgy vélem, maga az apát sem ismeri a titkunkat. Az öcséd semmit sem sejt, így rád vár, hogy átadd neki mindazt, amit elmondtam neked.

Alig fertályóra múlva a felvonóhíd láncinges, kékköpenyes őrei értetlenül pislogtak hol egymásra, hol a sebesen távolodó fekete mén és lovasa után.

– Ej, de sürgős! – morgott az egyik katona és átvette másik kezébe a lándzsáját. – Ugyan, mi lehet olyan fontos, hogy így kell vágtatni?

– Semmi jó, cimborám – köpött nagyot a társa a várat körülvevő vizesárokba. – Ha az urak sietnek, abból nekünk csak bajunk származik, meglásd!

Második fejezet

Peter barát álmosan bóbiskolt a kapuügyeletes aprócska, ajtó nélküli fülkéjében. A lassan múló éjszakában feltámadó szél nyirkos, már az ősz előhírnökét idéző nedvességgel nyargalta körbe az álomba merült apátságot. Az idős, sovány szerzetes fázósan húzta össze magát és vágyakozva pislogott a szobácska kőfala mellett hidegen, sötéten ásító lábas bronzedényre. Anselmus apát krisztusi szegénységet hirdetett és eszerint vezette a kolostort is. Peter barát jól tudta, hogy olaj, szén legfeljebb, ha december elején - igaz, akkor is csak spórolósan - kerül majd a lapos üst gyomrába, hogy az óvatosan integető lángnyelvek legalább valamelyest átmelegítsék a kapuügyeletes testvér végtagjait. Addig még azonban jó pár hónapnak kell eltelnie…

Megdörzsölte köszvényes térdét, és már azon volt, még szundít egyet az első harangszó előtt, amikor a vastag, magas kapun túlról lódobogásra lett figyelmes. A következő pillanatban odakintről megdöngették a súlyos falapokat.

– Kaput nyiss! – csattant fel egy erőteljes, követelő férfihang. – Andrew Dumphrey vagyok, Rancester urának fia!

Peter barát nehézkesen felkecmergett az egyszerű padról, a kapuhoz lépett és félretolta a tenyérnyi kukucskálórést takaró lapkát. A felhőjárta éjszakai égbolt alatt csupán az odakint ácsorgó hátas és a gazdája körvonalait tudta kivenni.

– Mi járatban vagy errefelé, uram? – kérdezte.

– Johannus atyával van beszédem.

– Úgy? És mégis, miért? Milyen ügyben?

– Nyisd ki a kaput, de íziben – fortyant fel a fegyveres –, különben megnézheted magad!

– Rendben, rendben! Az ember nem lehet elég óvatos – dohogott az öreg, miközben elcsúsztatta a kaput zárva tartó karvastagságú, méter hosszú rudat. – Haramiák, rablók járják a környéket, akiknek még a templom és az egyház sem szent…

Az öreg szerzetes kikapta a falra erősített tartóban már alig-alig égdegélő fáklyát és elfojtott nyögésekkel kísérve feltárta a kaput. Amikor a táncoló fényben megpillantotta a lovát bevezető fiatal férfit, ijedten felkiáltott, hátrahőkölt.

– Uram, irgalmazz bűnös lelkemnek! – vetett keresztet egymás után háromszor is sebtében.

A látogató díszes övcsatja, míves alkarvédője, és az égkék öltözetén kardot tartó, vicsorgó medvét ábrázoló címer semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy az ifjú jómódú nemesember. Ám az arca…

– Hol az inasod? Ki vezeti el a lovamat az istállóba? – mordult rá Andrew a levegő után kapkodó szerzetesre.

– Jaj, még mindenki alszik, amúgy sincs lovászunk, hisz’ lovaink sincsenek, csupán pár szamár és öszvér – nyögte Peter barát az istálló felé intve.

– Eh! – legyintett a fiatal férfi. – Rendezem hát én a lovat, de aztán vezess a testvéremhez!

Magára hagyta a sápadtan rogyadozó öreget. Bekötötte ménjét két gyanakodva pislogó öszvér közé, majd sietve visszatért a szerzeteshez. Az ősz barát ijedten, érdeklődve mérte végig Andrew-t.

– Azt mondod, uram, hogy Johannus a testvéred?

– Igen, az ikertestvérem. De elég a szóból, mutasd az utat!

– Kövess, jó lovag! Kérlek, csendesen lépj, ne verjük fel az egész kolostort!

A barát puha bőrsarus lába valóban nem keltett zajt, ám a nemesúr koppanó csizmája, döngő léptei, láncingjének csörgése még tán a halottakat is felverte volna a kőfalak között honoló némaságban. Peter barát idegesen rágta a szája szélét. Ha felébresztik az igencsak éberen alvó apátot, hát bizony szorulnak. Főleg ő…

Felkaptattak az emeleti hálókamrákhoz. Peter barát a ritkásan égő mécsesek fénye kergette félhomályban hamarosan megtorpant egy ajtó előtt. Óvatosan bekopogott, majd, hogy nem kapott választ, ismét kopogott. Andrew türelmetlenül toporgott egy sort, aztán félretolta az öreg szerzetest.

– Majd inkább én.

Már emelte kesztyűs öklét, hogy ráverjen az ajtóra, de az a túloldalról felhangzó röpke motoszkálást követően feltárult. A felbukkanó fiatal csuháját igazgató keze megdermedt, és hatalmasra tágult szemmel, leesett állal bámult a látogatóira.

– Istennek Szent Anyja, Szűz Mária… – nyöszörögte végül.

– Én is örülök, hogy látlak, öcsém – törtetett be a csepp hálókamrába Andrew, nyomában az öreg baráttal –, de talán ne a folyosón vitassuk meg a családi dolgokat.

Peter atya gyorsan becsukta az ajtót, majd szelíden lenyomta az ágyra a dermedten ácsorgó szerzetestársát. Ő maga is mellé telepedett és érdeklődő tekintettel várta, hogy Andrew megszólaljon. A nemesifjú jobb híján az asztalka mellett álló egyetlen, háromlábú sámlit vette birtokba és parancsoló hangsúllyal az öreghez szólt:

– Ez nem tartozik rád, menj a dolgodra! Neked nem a kapunál lenne a helyed?

– Nem beszélhetsz ilyen tónusban Isten szolgájával! – találta meg a hangját John. – Peter barát marad, különben te sem vagy szívesen látott! Ebben a kolostorban nincs titkolni valónk egymás előtt.

– Nem-e? Hát hallgass végig, öcsém, aztán döntsd el te magad! – rázta meg a fejét Andrew. A két szerzetes tátott szájjal hallgatta végig az ifjú lord történetét. Amikor befejezte, sűrű csend telepedett az apró kamrára. Nagy sokára John szólalt meg:

– Testvérek vagyunk? Nahát!

– Ha nem hiszed, nézz a tükörbe!

– Mint két tojás – kotyogott közbe Peter barát.

– Az igazat megvallva, a tanácsodért jöttem, öcsém – sóhajtott Andrew. – Nem tudom, mitévő legyek.

– Világi dolgokban, különösen szívügyekben nem vagyok túl járatos – dünnyögte John –, de ha Istenhez fordulsz…

– Eh, hagyjuk ezt! – fortyant fel az ifjú nemes. – Egész úton fohászkodtam, de egy denevérfingnyi jelet sem kaptam az Úrtól.

– Andrew! Vigyázz a szádra! Közel jársz az istenkáromláshoz!

– Bocsánatot kérek a szavaimért – hunyászkodott meg Andrew –, de rettentően elkeseredett és tanácstalan vagyok. Ha apánk parancsára nem veszem el Alice-t, úgy könnyen elveszthetjük a birtokainkat. Ami még rosszabb, hogy biztosra veszem, Sir Edmund elveszejtené leendő gyermekemet, és Alice-t elküldené valami távoli zárdába. Nem hagyhatom, hogy a kedvesem egy halom savanyúuborka irgalmasnővér között élje le az életét.

– Andrew! – vonta össze figyelmeztetően a szemöldökét John.

– Ez az igazság! – csapott át védekezésbe az ifjú nemes. – Alice egy kolostorban olyan lenne, mintha… mintha fülemülét zárnál egy csoport varjú közé. Megfakul a hangja, elfelejt dalolni…

– Fiam, ha ez az Úr akarata, úgy Alice hangja csatlakozik majd az őt dicsérő kórushoz, ám legyen – próbálta megnyugtatni Peter barát a nekikeseredett Andrew-t.

– Sajnálom, atyám, de ezt nem hagyom!

– Tehát elveszed a lányt, apánk akarata ellenére? – nézett John komolyan a testvérére.

– Nem tudom. A szívem arra sarkall, hogy megüljük a menyegzőt. Ám ha megteszem, azzal magamra vonom apánk dühét és nem szeretném, ha haraggal a lelkében térne meg Istenhez.

Johnt magát is meglepte, hogy milyen könnyen elfogadta, hogy testvére, családja van. Valahol, a lelke mélyén mindig is érezte, hogy valami hiányzik az életéből és Andrew felbukkanása szinte egy csapásra eltörölte a tátongó űrt. A fiatal szerzetes szusszanásnyi ideig félrebillentett fejjel elgondolkodva nézte a bátyját mielőtt megszólalt volna.

– Apánknak igaza van abban, hogy Lady Alice hozománya egy kifújt tojást sem ér – bólogatott John. – Ha jól értettem, a birtokait jelzálog terheli, a vára gyakorlatilag Rancester része, a bevételei java része pedig amúgy is a családunk kincstárába kerül.

– John, értsd meg, szeretem Alice-t és nem érdekel, hogy mennyi aranyat, földet kapok vagy nem kapok a frigyünk által. Nem vagyok én holmi zsidó kufár, akit csak a csengő érmék hangja vezérel!

John eltűnődve felpillantott a falon lógó egyszerű fa feszületre, keresztet vetett, majd futó imát mormolt. Andrew türelmetlenül megköszörülte a torkát, de mire hangosan is kifejthette volna a véleményét, miszerint talán nem ez a legalkalmasabb idő az imádságra, John ismét megszólalt:

– Hadd foglaljam össze! Mi ikertestvérek vagyunk, téged apánk nevelt harcosnak, míg engem az egyház gondjaira bízott. Eddig helyesen mondom?

– Igen, de nem értem, hogy…

– Még nem fejeztem be, bátyám! – emelte fel John a kezét figyelmeztetően. Volt valami olyan erő a fiatal szerzetes hangjában, ami arra késztette Andrew-t, hogy ne akadékoskodjon tovább. John elégedetten bólintott, majd folytatta: – Egy hűbéres nemes lánya gyermeket vár tőled. Két lehetőséged van. Az első, hogy elveszed a lányt, amivel kihívod apánk haragját, és ahelyett, hogy frigy által növelnéd a családunk hatalmát, befolyását, gyakorlatilag a nyakadba veszed Sir Edmund minden költségét. Beleértve a lovag jelenlegi földjeinek megművelését, a várkastélya felújítását. Egy szóval, mindent. A hatalmas kiadások miatt meggyengül a családunk, és birtokaink könnyen szabad prédájává válhatnak a szomszédos nemesurak mohóságának.

– Pontosan, de amint mondottam volt…

John egyetlen szemvillanással belefojtotta Andrew-ba a kitörni készülő tiltakozást. A fiatal szerzetes kurta másodpercig bátyja arcát fürkészve töprengett, majd ismét felvette a beszéd fonalát:

– A második lehetőséged, hogy nem veszed el Lady Alice-t. Biztosra vehetjük, hogy Sir Edmund feljelent téged a királynál és az egyháznál. A lányát kolostorba küldi, neked pedig, ha szerencséd van, csupán hatalmas büntetést kell majd fizetned. Ha pedig nincs szerencséd, úgy akár Rancester birtokainak jó részét is elveszítheted, ha a király úgy dönt. Nem beszélve arról, hogy az egyház sem nézné jó szemmel a dolgot, hiszen a paráznaság, melyben a fattyú gyermek fogant, egyike a legsúlyosabb bűnöknek.

Andrew válla megroskadt a súlyos szavak hallatán.

– Bármit is teszek, sehogy sem lesz az jó.

– Nem, valóban nem. Az egyetlen lehetőség, ha beszélek Sir Edmunddal és apánkkal. Talán meg tudom őket győzni, hogy jussunk valamilyen egyezségre.

– Nem ismered őket – rázta meg a fejét Andrew. – Apánk, Rancester ura, még a betegágyban is makacsabb, mint tíz szamár. Sir Edmund pedig egy álnok kígyó, aki egy kanál vízbe belefojtana bárkit, aki ellenére van.

– Csak azért, mert rád nem hallgattak, még nem biztos, hogy rám sem fognak. Ha kitudódik, hogy van egy ikertestvéred…

– Szó sem lehet róla! Nem hozhatjuk rossz hírbe a családunkat! Ha a titok kiderül…

– Mi történne akkor? – szaladt fel John szemöldöke a homlokán. – Sir Edmund Rancestert akarja és a vele járó földeket. Ha megtudja, hogy apánknak két fiút adott az Úr, talán visszakozna, hiszen, még ha téged belerángat is a házasságba, még velem is számolnia kell.

– John, te szerzetes vagy, az Urat szolgálod. Ugyan mi beleszólásod lenne Rancester ügyeibe? Amúgy meg, nem igazán kell engem rángatni, örömmel húznám Alice ujjára a gyűrűt.

– Akárhogyan is, hadd beszéljek velük! Ha rögvest indulunk, estére Rancesterben lehetünk.

– Nem jó! Nem állíthatunk be a kastélyba mind a ketten egyszerre. Az csak olajat öntene Sir Edmund gyűlölet-tüzére. A parasztok a szájukra veszik a családunkat, és nem adok neki két napot, már olyan ostoba szóbeszédek is életre kelnek, hogy valamiféle ördögi cselszövés áll a háttérben. Máskülönben apánk miért titkolta volna el az ikerfiait?

– Igazad van, a népek bizonyosan a szájukra vennének minket. Ha pedig érsek urunk fülébe jut a pletyka, úgy a szentegyház tagjai előtt kellene bizonyítanunk, hogy szó sincs semmiféle ördögi praktikáról. Nos, azt hiszem, jobb lesz, ha egyedül megyek. Bízz bennem, bátyám! – tette hozzá gyorsan John az Andrew szemében megcsillanó kétkedés láttán.

A mindeddig csak hallgató, élénken figyelő Peter barát krákogott egy sort. Hogy a testvérek felé fordultak, zavart motyogásba kezdett:

– Nem az én dolgom, de ha te, Johannus. megérkezel Rancesterbe, senki sem fogja elhinni, hogy nem az ifjú lord vagy. Ha pedig azt hiszik, Andrew Dumphrey vagy és megpillantják a csuhádat, úgy Sir Edmund aljas trükknek gondolja majd a dolgot.

– Miféle trükknek?

– Olyannak, amivel megpróbálsz, azaz pontosabban te, Andrew uram, megpróbálsz a cölibátus védelmébe rejtőzve kibújni a házasság alól. Ha pediglen Sir Edmund úgy véli, ki akarják játszani, akkor aligha érdekli majd, mit mondasz. Talán végig sem hallgat, egyből elrohan panaszt tenni a királyi udvarban.

– Az áldóját, igazad van! – kapta fel a fejét Andrew. – Most hogyan legyünk okosak? Nem mehetünk mindketten, és te sem mehetsz egyedül, öcsém.

– Nekem lenne egy ötletem – somolygott az öreg szerzetes.

– Ki vele!

– Andrew Dumphrey térjen vissza Rancesterbe.

– Hm – hümmögött John. – Arról volt szó, hogy beszélek apánkkal és Sir Edmunddal…

– Ebben nem is lenne hiba. Elvégre, senki sem tudná, hogy a lovagi öltözetet egy szerzetes viseli…

A két fiatal férfi meghökkenten pislogott Peter barátra, majd szinte egyszerre elnevették magukat.

– Álruha? – csapta össze a kezét John.

– Öreg, te furmányosabb vagy, mint egy hamis kalmár – vigyorgott Andrew.

– Meglehet, jó uram – szerénykedett Peter barát.

– Érdekes ötlet – jegyezte meg John –, de alkalmasint működhet a terv. A lovagi öltözet segít feltűnés nélkül bejutni a kastélyba, hogy beszélhessek atyámmal és Sir Edmunddal. Aztán ha sikerül velük egyezségre jutnom, elküldünk érted, Andrew, és mindketten nyugodt lelkiismerettel odaállhatunk a világ elé, immár saját magunkként, apánk oldalán.

– Mi van, ha nem jutsz velük dűlőre?

– Akkor az Úr tanácsát kérve felkeresem Leishire apátságát, és te, Andrew, ismét magadra öltheted a kardodat. Visszatérsz Rancesterbe és szembenézel a tetteid következményével. Én pedig imádkozom érted és Isten segedelméért.

– Remélem, sikerrel jársz, öcsém – sóhajtott a nemesifjú. – Nos, cseréljünk öltözetet!

Bizony Johnnak meggyűlt a baja a lovagi ruhával. A páncéling súlya alatt kis híján lerogyott, és amikor felkötötte az övet, a nehéz, hosszú penge markolatja úgy meredezett az oldalán, mint akinek feltett szándéka, hogy felnyársaltatja magát vele. Andrew elröhögte magát, és helyére rángatta a fegyvert.

– Öcsém, ezt még gyakorolnod kell! Na, mutasd, hogy jársz!

– Nem áll szándékomban túl sokáig hordani – motyogta John.

A fiatal szerzetes tett pár óvatos lépést a kamrában, ami újabb derültséget váltott ki Andrew-ból. Még Peter barát is megmosolyogta a próbálkozást.

– John, nem besurranó tolvaj vagy! Húzd ki magad! Csapd oda a sarkad! Nemesúr vagy, akinek hatalom van a kezében és kard az oldalán!

Az újabb kísérlet annyit elért, hogy ugyan John, mint a parádéra készülő mén, csapkodta a talpát a padlóhoz, de a járása jobban emlékeztetett egy részegen dülöngélő kakasra, semmint tekintélyes nemesifjúra. Pár perc után John megtorpant és lihegve a bátyjára meredt.

– Ez nehezebb, mint gondoltam.

– Majd megszokod – legyintett Andrew vigyorogva. – Na, hol az én gúnyám?

A fiatal lord magára öltötte a csuhát, kissé bíbelődött a kenderkötél övvel, fintorgott a puha bőrsaru láttán. Ám hiába a szerzetesi csuha, ordított Andrew-ról, hogy csupán egy darócba öltözött katona. Ezúttal Johnon volt a sor, hogy instrukciókat adjon:

– Ereszd lejjebb a vállad, és nem baj, ha kissé meggörnyedsz! Fordítsd orcád a föld felé! Nem zsákmányát kereső szirti sas vagy, hanem szerzetes. Nem, ne így lépj! Nem hadba masírozol! Finoman, lágyan járj!

– Már fáj a hátam a görnyedezéstől – morgott Andrew. Megtorpant, kiegyenesedett és hüvelykujját a csuha kötél-övébe dugta. A szöszét hullató kender nem bírta el a férfi kezének súlyát, és nagy lendülettel a földre esett. Andrew szitkokat mormolva hajolt le az övért.

– A káromkodást nem tűrik a kolostorban. Amúgy meg, ahogy te is mondtad: majd megszokod – mosolygott John. – Kis szerencsével, ha az Úr is úgy akarja, csupán pár napig kell kibírnod.

– Lenne még egy probléma – vetette közbe az idős szerzetes. – A hajatok és a tonzúra…

– Az ám! – néztek egymásra a fivérek.

John kopaszra borotvált feje teteje és rövidre nyírt haja éles ellentétben állt Andrew majd’ vállig érő, hullámos tincseivel.

– A lovam nyergén találsz sisakot, azt vedd fel! – javasolta Andrew.

– Még több vas? – nyögött fel kelletlenül John. – Rendben, de nem hordhatok éjjel-nappal sisakot. Vagy, igen?

– Senki sem szólhat meg érte, ha katonaként öltözöl. Csak arra ügyelj, hogy mások előtt ne vedd le a sisakot! Esetleg keríts majd magadnak egy megfelelő sapkát, ha már a kastélyban leszel.

– Rendben. Peter barát, ha megkérlek, lennél olyan jó, hogy levágod a bátyám haját – rántotta elő John a testvére tőrét az övéből –, és megcsinálod neki a tonzúrát?

– Micsoda? – hördült fel Andrew. – Hogy megkopasszanak, mint az ebédre szánt csirkét?

– Ugyan, csupán a fejed tetején egy kis kör alakban… – lépett közelebb Peter atya a tőrrel a kezében.

– Azt már nem! – fortyant fel Andrew. – Vágd rövidre a hajam, ha kell, de ne merészelj a fejem tetejéhez nyúlni! Eh, jobb lesz, ha magam csinálom inkább!

– Ha viseled a kámzsát, úgy senki sem látja majd, hogy nincs tonzúrád, fiam – javasolta az idős szerzetes.

– Ah… rendben. A legjobb lenne, ha ki sem tenném a lábam a szobából – enyhült meg Andrew.

– Az imádságokon és a közös étkezéseken kötelező megjelenni. Hacsak nem ágyban fekvő beteg az illető.

– Akkor az leszek. Beteg, mint a kehes ló – huppant le Rancester leendő ura az ágy szalmazsákjára.

John a testvéréhez lépett, és kezet nyújtott.

– Isten veled fivérem! Az Úr legyen kegyes hozzád!

Andrew szívét furcsa, megmagyarázhatatlan szomorúság és aggodalom járta át. Felkelt és figyelmen kívül hagyva John jobbját, némán magához ölelte az öccsét. John egy pillanatra megdermedt, majd viszonozta a férfias ölelést. Bár nem merte hangosan kimondani, de úgy érezte, mintha máris elvesztette volna az éppen csak megtalált testvérét. A fiatal férfiak tekintete még egyszer összevillant, majd John kifordult az ajtón. Peter barát távoztában még visszaszólt:

– Útjára bocsájtom a testvéredet, aztán amikor leváltanak a kapunál, érted jövök. Addig ne menj sehová!

– Eszem ágában sincs – morogta Andrew a becsukódó ajtónak.

Ült az ágyon és hirtelen nagyon sebezhetőnek, tehetetlennek érezte magát. Felpillantott a kamra kőfalára erősített feszületre. Izmai önkéntelenül mozdultak, amikor letérdelt az egyszerű fakereszt elé, keze imára kulcsolódott.

John sikeresen eljutott az istállóig, habár a kard rettentően zavarta a járásban. Karja minden lépésnél beleütközött a hosszú, mindkét kéznek helyet adó markolatba. A láncing csörgött és a vaskos csizmában nem érezte, hova lép. Peter barát készégesen eloldotta Andrew lovát, majd a nyergen lógó sisakot szemlélő Johnra pislogott.

– Indulnod kéne, mielőtt a többiek felébrednek.

– Tudom – sóhajtott John. Hadviselt emberek könnyűnek találták volna a csupán orrvédővel ellátott enyhén csúcsos sisakot. Nem úgy John, aki úgy érezte, félmázsányi súlyt cipel a fején. Szamáron már ült nem egyszer, de a csatamén vagy kétszer akkora volt, mint a kolostor legmegtermettebb teherhordó állata. Harmadszori nekirugaszkodásra már sikerült feltornáznia magát az idegesen toporgó ló nyergébe. A tüzes mén is érezte, hogy rutintalan kezek irányítják, így aztán farolt, oldalazott, dobálta a fejét és csak ímmel-ámmal volt hajlandó elfogadni John szelíd nógatását.

Peter barát szélesre tárta a botcsinálta lovag előtt a kaput, áldást osztó keresztet vetett ifjú társára.

– Az Úr legyen veled, Johannus testvér.

– Veled is Peter barát. Kérlek, vigyázz a bátyámra, segítsd őt mindenben!

– Megteszem, amit tudok – bólogatott az öreg.

– Csupán pár nap… Amíg nem hallasz felőlem, ne áruld el senkinek a titkot!

– Megígérem, de most már menj! – pillantott az idős szerzetes idegesen a kolostor udvarra néző ablakai felé.

John ügyetlenül megnógatta a hátasát, mire az állat megugrott és heves galoppban tovaragadta lovasát. Peter barát kis ideig még követte tekintetével a nyeregben ide-oda himbálódzó John alakját, majd nagyot sóhajtva becsukta a kaput.

Kész csoda lesz, ha élve eléri Rancester várát – gondolta aggódva.

Alig telepedett le a kapus apró fülkéjében, amikor surranó léptekkel egy szerzetes bukkant fel.

– Peter atya, hát ébren vagy?

– Már hogyne lennék ébren! – méltatlankodott az öreg. – Még ha akarnék sem tudnék aludni, úgy sajognak a térdeim…

– Leváltalak, menj, pihenj egy kicsit.

Az idős szerzetes felcihelődött és bár legszívesebben futásnak eredt volna Johannus testvér kamrája felé, elfojtotta sietségét. Komótosan végigballagott a kolostor fedett árkádja alatt és már befordult volna az emeleti hálókamrákhoz vezető lépcső felé, amikor valaki a háta mögött a nevén szólította.

– Peter testvér, de örülök, hogy látlak!

Az öreg kissé kelletlenül fordult a hang forrása felé.

– Anselmus apát, az Úr adjon neked szép napot!

– Neked is, Peter, neked is – mosolyodott el a ráncos képű, karvalyorrú szikár rendfőnök. Állítólag az apát már közel járt a századik esztendejéhez, és a környéken terjengő pletykák szerint örök életet kapott az Úrtól. Ebből annyi igaz lehetett, hogy Anselmus még a járványok idején sem esett soha ágynak, és hajlott kora, keszeg alakja ellenére is képes volt órákig hasogatni a tűzifát. – Kérlek, szólj Johannus testvérnek, hogy szeretném, ha a ma reggeli misén ő szólna a társainkhoz.

– Tessék? – hűlt meg a vér Peter barátban. – De… Miért?

– Ej, hát elfelejtetted? Ma van Szent Liberatius, Bonifác és a társaik napja, amikor mártírrá váltak a barbár, sötét Afrika földjén. Hét szerzetestársunk adta életét az Úrért. Egy ilyen nevezetes megemlékezéshez a legjobb szónokunkat kell felkérni, és bevallom, Johannus messze a legjobb közöttünk. Ezt el ne mondd neki, mert még a fejébe száll a dicsőség!

– Ó, értem. Ahogy kívánod, atyám – biccentett lassan elhatalmasodó pánikkal az öreg szerzetes.

Ha ebből nem lesz katasztrófa, hát semmiből! Uram, most segíts! – eresztett útjára néma fohászt Peter barát, azzal nehézkesen rakosgatva köszvényes lábait elindult, hogy megvigye Andrew-nak a rossz hírt.

Harmadik fejezet

Még csupán késő délutánra járt, de Sir Edmund már negyedszerre töltötte tele a kupáját nehéz, zamatos vörösborral. Kibámult a toronyszoba csúcsíves ablakán és szórakozottan figyelte a várudvaron dolgukra siető szolgákat, katonákat. Hiába sütött hétágra a nap, lobogtak vidáman a szélben Rancester kastélyának zászlai, a lovag komor hangulatát semmi sem tudta eloszlatni. Dühítette, hogy az ifjú Dumphrey immár két napja kerüli őt. Mi több, nem csak őt, hanem mindenkit.

Mi tart olyan sokáig? – fortyogott magában. – Egyszerű igen, vagy nem a válasz, ezt még egy buta paraszt is ki tudja bökni.

Az is bosszantotta, hogy az eredeti terve dugába dőlt. Úgy képzelte, hogy a kastélyba érkezése után fegyveres összetűzést provokál. Nem véletlenül választotta kíséretéül a nyolc legjobb emberét. Ha a heveskedő ifjú véletlenül meghal, hát annyi baj legyen. Szemtanúk igazolták volna, hogy a katonái csupán uruk életének védelmében vágták le a fiatal nemesurat. Ha pedig Andrew Dumphrey már meghalt, úgy az apja is hamarosan követi őt a sírba. Egy huzamosabb ideig a beteg lord arcára szorított vánkos bőven elegendő lett volna… Amint a Dumphrey-k eltűnnek a képből, már csupán a megfelelő kapcsolatokat kell kihasználni a királyi udvarban és máris Sir Edmund válik Rancester urává. Alice pedig… Nos, ő bevonul szépen egy kolostorba. Megszüli a fattyút, akit aztán gondos kezek elveszejtenek és a világ lassan elfelejti, hogy Sir Edmundnak valaha is volt egy lánya.

De nem! Pont akkor kellett, hogy odaegye a fene azt a nyomorult kapitányt és a fegyvereseit! Ez még nem is lett volna akkora baj, de Andrew talán megszimatolta a veszélyt, mert lehűtötte a kedélyeket, és így lehetetlenné tette a rögtönzött vérfürdő kivitelezését.

Kopogás riasztotta fel sötét felhőként kavargó gondolataiból.

– Ki vagy és mit akarsz? – kiáltott kelletlenül az ajtó felé.

– Alfred vagyok, uram. Híreket hoztam – hangzott tompán a látogató hangja.

– Gyere be!

Alfred Willow, Sir Edmund hűséges embere benyitott és a vérbeli tolvajokra jellemző puha, ruganyos járással az urához lépett, meghajolt. Sir Edmund végigmérte az egyszerű, barna tunikaruhát viselő kölyökképű szolgáját. Ismételten megállapította, hogy senki sem feltételezné az átlagos, tizenkettő egy tucat kinézetű fiatal férfiról, hogy nem riad vissza semmitől, ha ura parancsát kell követnie, legyen az betörés, gyújtogatás, gyilkosság… Főleg gyilkosság. A húszas évei elején járó Alfred remekül bánt a tőrrel és egy füvesasszony jóvoltából jól ismerte a mérgeket is. A sors iróniája, hogy miután befejezettnek tekintette a tanulmányait, ő maga jelentette fel az asszonyt boszorkányság vádjával, és alig egy héttel később rezzenéstelen, hideg tekintettel nézte végig a nő haláltusáját a máglyán. Na, igen, élő tanú nem maradhat…

– Uram, Andrew Dumphrey két napja elhagyta Rancestert, és azóta sem hallott felőle senki – jelentette az ifjú Alfred.

– Megszökött a nyomorult! – csapta le kupáját az asztalra dühösen a lovag. – Indulunk Londonba, bepanaszolom ezt a kis pondrót!

– Sir Edmund, kérlek, csillapodjon haragod! – emelte fel a kezét Alfred. – Három napot adtál neki. Légy egy kicsit türelemmel, különben oda a szavahihetőséged, ha a határidő letelte előtt cselekszel.

– Igazad van – öntött a lovag pillanatnyi habozás után újabb adag bort magának –, de ez a tétlenség az őrületbe kerget.

– Meg aztán lehet, hogy addig történik valami.

– Ugyan mi? Ha két nap nem volt elég a döntésre, úgy három sem lesz elegendő.

– Nem tudom, uram. Viszont hadd kérdezzem meg, mi a terved, ha az ifjú lord igent mond?

– Kizárt dolog! Amíg az apja él, az a kölyök úgy táncol, ahogy az öreg fütyül.

– De ha mégis? Már bocsáss meg, uram, de tételezzük fel, hogy Andrew Dumphrey elveszi a lányodat.

– Hm… – fordult vissza eltűnődve az ablak felé Sir Edmund. – Az bizony baj lenne. Ha elveszi Alice-t, a gyermekük, amennyiben fiú, úgy jogos örökösévé válik Rancesternek és a Dumphrey-k minden birtokának. Nekem semmi se jut belőle.

– Hacsak…

– Hacsak? – élénkült fel a lovag. – Beszélj, Alfred, vagy kitekerem a nyakad!

– Csupán annyit kell tennünk, hogy félreállítjuk Andrew Dumphrey-t és az apját. Éppen most jövök a doktortól, és ő biztosra veszi, hogy az öreg lord napjai meg vannak számlálva. Tehát vele nem kell számolnunk. Ami az örökösét illeti, ha meghal, úgy Lady Alice nem veheti át jogosan a birtokokat. Ha fia születik, ő igen, de csak, amikor nagykorúvá válik. Addig pedig szükség lesz egy gyámra, aki felügyeli Rancestert és a család kincstárát. Ugyan ki más lenne a legjobb erre a feladatra, mint Lady Alice apja, a leendő lord nagyapja…

Sir Edmund széles vigyort eresztett meg.

– Jól beszélsz! Tehát a menyegzőt meg kell tartani, akár így, akár úgy, és utána a jó Andrew mehet a földbe pihenni.

– Pontosan, uram! Hanem az igencsak gyanús lehet, ha az esküvő után pár nappal halálos baleset éri az ifjú lordot.

– Nem akarok éveket várni! Én sem leszek fiatalabb.

– Megértem, uram, és erre is tudok egy megoldást – somolygott Alfred gonoszul. – Lady Alice terhességével a te kezedben van a gyeplő, te diktálod a feltételeket. Méghozzá úgy, hogy az ne csak az udvarnak, de az egyháznak is tetsszen – hallgatott el a szolga.

– Ne szórakozz velem! Ki vele!

– Mi lenne, ha kikötnénk, hogy Andrew Dumphrey tisztítsa meg lelkét a bűntől, amit lányod ellen elkövetett, csatlakozzon Richard királyhoz a Szentföldön. Mi magasztosabb módja lehet egy bűnbánatért esdeklő nemesnek, mint elűzni a szaracénokat Krisztus Urunk földjéről?

Sir Edmund sóhajtásnyi ideig döbbenten meredt Alfredre, majd kitört belőle az elégedett nevetés.

– Ha pedig már ott van, tán sosem tér vissza. Alfred, ha a terved sikerrel jár, földdel és arannyal jutalmazlak meg érte!

– Persze, ehhez először is az kell, hogy a leendő vejed visszatérjen és igent mondjon.

– Az első része a kívánságnak már teljesült is – bökött ki az ablakon Sir Edmund.

Alfred közelebb lépett és együtt figyelték, amint a majd’ húszméternyi mélységben húzódó várudvarra bekocog lovával a fiatal lord.

Aztán értetlenül egymásra villant a tekintetük, mert Andrew Dumphrey úgy ingadozott a nyeregben, mint jegenye a szélviharban. Az elősiető lovász kapta el az idegesen táncoló hátas kötőfékjét. A világoskék köpenyes, sisakos alak bizonytalan mozdulatokkal lekászálódott a ménről, de bal lába beleszorult a kengyelbe. A ló mozdult, a nemesifjú pedig akarta vagy sem, kénytelen volt egy lábon ugrálva, a nyereg után kapkodva követni az idegesen oldalazó állatot.

– Mi van ezzel? Tán részeg? – tört ki a lovagból a kérdés.

– Meglehet, jó uram. Ám azt hiszem, itt az idő, hogy szót válts vele.

Sir Edmund felhajtotta maradék borát és szó nélkül, döngő léptekkel kisietett a szobából.

* * *

John soha nem gondolta volna, hogy a lovaglás ilyen fárasztó. Szamárháton kocogva az ember megállhat, és gyalogolhat az állatot vezetve, ám akinek tüzes csatamén kerül az ülepe alá és sürgős dolga van… Habár a ló még fele akkora sebességgel sem haladt, mint arra képes lett volna, a szerzetes már félúton úgy érezte, hogy a pokol minden kínját kiállta. Fájt a dereka, fájta a háta, a napsütéstől áttüzesedett sisakban szinte rotyogott az agya, és a nyereg folyamatos ütődéseitől sajgott a hátsója. Déltájban pihenőt rendelt magának, már csak azért is, mert az úton áttekergő kígyótól ijedten ágaskodó hátas annak rendje és módja szerint levetette őt magáról. Hála az égnek, hogy nem törött csontja és a jól képzett ló sem rohant világgá. Pár méternyi hőkölés után megnyugodott és visszatért hozzá.

Vizet nem hozott magával, elfelejtette, ám a nyeregkápán talált egy jókora tömlőt. Óvatosan beleszagolt, majd elfintorodott. Még a jóféle misebor ízét sem szerette. Éhségét sem tudta csillapítani, mert hát olyan sietve kellett elindulni, hogy nem maradt sem idő, sem gondolat az elemózsiára.

Rövid pihenő után ismét nyeregbe szállt. Az elégedetlen mén, mivel sem abrakot, sem vizet nem kapott, heves vágtával bosszulta meg a sérelmet. John feje nyeklett-nyaklott, amerre az egyre inkább ólomsúlyúnak érzett sisak kedve szerint rántotta, és bár combja már görcsbe rándult, olyan erősen szorította a nyerget, néha csupán az őrangyalának köszönhette, hogy nem bucskázott le a lóról. Már felderengtek a távolban Rancester várának tornyai, amikor a mén kifáradva meglassult, kényelmes poroszkálásra váltott. John addigra már az összes általa ismert szenthez küldött fohászt. Arcáról dőlő izzadtsága csípte a szemét, elhomályosította a látását, de egészen eddig nem merte elengedni a gyeplőt. Hogy a mén megcsitult, John hálát adott Istennek, és hátranyúlt, hogy kitapogassa a borostömlőt. Bánta is ő, hogy nem volt kedves neki a bor íze! Mohón ivott, és majd’ egyhúzásra magába döntötte az összes italt. Meg is lett a hatása, mert mire elérte a várat körülvevő falu szélső házait, már nem csak a hőségtől szédelgett. Hagyta, hogy a ló vigye, az okos állat jól ismerte a hazavezető utat. A várudvaron ugyan meggyűlt a baja a kengyellel, és csak sokadik próbálkozásra sikerült kiszabadítania a lábát, ám aztán bortól vezérelt büszkeséggel, csípőre tett kézzel körülnézett.

Most merre? – hatolt át a kérdés az alkohol mámorán.

Sejtelme sem volt, merre keresse az apjukat, vagy Sir Edmundot.

Árnyékba! Vizet! Józanodj egy kicsit, te ostoba! – hallotta meg fejében a saját tanácsát. Ám, mint a legtöbb részeg, ő sem hallgatott a jó szóra. Odaintett magához egy arra siető amolyan udvari léhűtő kinézetű férfit.

– Kérlek, vezess apámhoz! – szólt kissé akadozó nyelvvel.

– Uram? – nézett nagyot a fickó.

John megrángatta a fegyverövét, kihúzta magát. Emlékezett, hogy Andrew a lelkére kötötte, viselkedjen úgy, mint egy nagyhatalmú nemesúr.

– Vezess apámhoz, de tüstént! – förmedt rá az értetlenkedő szolgára.

A cseléd válla megereszkedett a parancsoló hangra, tekintetét a földre szegezve felelt:

– Igen, uram. Kérlek, kövess!

John elindult a férfi nyomában, de a minden lépésre himbálódzó kard markolata továbbra is bele-beleakadt a ruhája ujjába. Jobb híján eltartotta magától a bal karját, amitől úgy nézett ki, mint ügyetlen dinnyetolvaj, aki éppen most ejtette el a hóna alatt szorongatott méretes gyümölcsöt. Ugyan foghatta volna a markolatot is, de valahogy irtózott a gondolattól, hogy fegyvert tartson a kezében. Még akkor is, ha azt csupán az övébe dugva viselte. Már csak azért sem, mert a kényszerpihenője alatt megpróbálta kicsit fejleszteni a nemesúr-járását és bár inkább csak amolyan ütemtelen sántikálás lett belőle, de amikor keze a kard markolatára tévedt, az olyan kényelmesen, szinte kéjjel simult a tenyerébe, hogy rögtön ijedten el is engedte. A fegyverből erő áradt, a harc, a vérontás, a hatalom ereje. Mind, mi az ördögtől való…

Ki fegyvert fog, fegyver által vész el – idéződtek fel benne a biblia, Jézus szavai.

Lassan tisztuló fejjel baktatott a szolga után, a kastély hűvös csarnokai, folyosói végre némi enyhülést hoztak számára. A férficseléd egy vaskos, széles fémpántokkal zsanérozott ajtó előtt torpant meg.

– Megérkeztünk, uram.

– Tudom, elmehetsz! – intett John, majd bekopogott.

A szolga furcsállva felvonta a szemöldökét és a fejét csóválva elsietett. John egy pillanatra eltűnődött, ugyan mit nem csinált jól. A feltáruló ajtóban kövérkés, szürke kötényes asszonyság bukkant fel. Az elkerekedő szemek láttán John úgy vélte, Andrew talán soha nem kopog egyetlen ajtón sem. Miért tenné, övé a vár. Még a paraszt sem kopog a saját portája ajtajain…

– Ó, uram, te vagy az? – állt félre a nő, hogy utat adjon.

– Nem, nem én vagyok, csak a szemed káprázik, lányom – tört ki Johnból a foszladozó alkoholdémon utolsó gonoszkodása. – Eredj a dolgodra!

Az asszonyság sértett arccal sietve elinalt.

John belépett a hálókamrába és orrát megcsapta a mosdatlanság és betegség savanyú, pállott bűze. A behúzott nehéz függönyök résein beóvatoskodó vékony fénysugarakban porszemek táncoltak. A félhomályos csendet csupán a baldachinos ágyban fekvő Lord Dumphrey sápadtan, szaggatott hörgéssel vett lélegzete szakította időnként ketté. A hirtelen támadt zajra a nagybeteg kinyitotta a szemét és a belépő alakra függesztette tekintetét.

– Andrew… – suttogta rekedten.

– Nem… apám – vette le fejéről a sisakot a fiatal szerzetes. – Johannus vagyok, a másik fiad.

– Ó, legyen áldott az Úr, amiért meghallgatta a fohászomat! John! Hát még utoljára vethetek rád egy pillantást…

– Apám… – szorult össze John torka. Nem egyszer virrasztott át gyertyafényes éjszakákat haldoklók ágya mellett. Bocsájtott már útjára lelket imával, hogy az megtérjen az Úrhoz. Jól ismerte a testi jeleket, amik egyértelműen közlik: a porhüvely már felkészült az örök álomra és enyészetre. Igen, ismerte a jeleket, amiket elfacsarodó szívvel az apja arcán újfent viszontlátott.

Uram, hogy mondjam el neki? Adj nekünk erőt, küldj egy jelet! – hasított belé a kétség.

Letérdelt az ágy mellé, keresztet vetett és megfogta a pergamensárgára aszott öreg kezet.

A haldokló nemesúr érthetetlen szavakat motyogott, és résnyire nyitott szeméből könnycsepp indult útjára a ráncos arcon. Az öröm könnye, hogy még egyszer, az életben láthatta a másik fiát is.

– Bocsáss meg nekem, fiam! – lehelte Rancester ura.

A fiatal szerzetes némán nyelte a könnyeit. A haldokló feje félrebillent. John egy pillanatra ijedten bámulta az apját, ám a férfi lassan, alig észrevehetően emelkedő-süllyedő mellkasa mutatta, hogy csupán elaludt. Vagy inkább ájulásszerű állapotba került.

John elmormolt egy imát, majd igyekezve minél kisebb zajt csapni, felkelt.

Apámmal aligha értek már szót. Meg kell keresnem ezt a Sir Edmundot! – határozta el.

Kilépett a folyosóra és odaszólt a betegszoba mellett tébláboló asszonyságnak.

– Menj, vigyázz apámra! És köszönöm, hogy még az utolsó percéig is szolgálod őt.

A kövérkés asszony döbbenten meredt Johnra, majd kivörösödött szemmel, szipogva visszatért urához. A becsukódó ajtó tompa kattanására John megborzongott. Mintha egy kripta bejáratát zárták volna be… Találomra elindult valamerre, de nem jutott messzire.

– Á, ifjú Dumphrey! Hát visszatértél? – zendült fel a kiáltás a folyosón.

John megfordult és pillantása egy deresedő halántékú, díszes, bár szebb napokat is látott öltözetű férfira esett. Az övében viselt kard láttán a szerzetes úgy vélte, Sir Edmund áll előtte.

– Amint látod, jó lovag – felelte mogorván.

– Nos, ha már összefutottunk, nem kérdem, merre jártál, de hallhatnám a válaszodat?

– Apám haldoklik, és te még most is csak a saját hasznodat lesed? – támadt fel a harag John szívében. – Miféle aljas, Istentől elrugaszkodott ember vagy te?

– Hagyjuk ezeket a szóvirágokat – sziszegte elkeskenyedő ajakkal a lovag. – Majd imát mondok apád lelki üdvéért, de jelenleg a lányom és a családom becsülete forog kockán. Nekem ez most sokkal fontosabb!

– Ha már a fontosságnál tartunk, nem inkább a kincstáradban és csűrjeidben kongó ürességről beszélsz?

– Hogy merészelsz… – háborodott fel Sir Edmund, ám a mögötte álldogáló Alfred torokköszörülésére hirtelen meggondolta magát. – Ne vitatkozzunk részletkérdéseken! Tehát, mit felelsz, ifjú Dumphrey?

– Úgy tudom, van még egy napom – vágott vissza John. – Holnap estére megkapod a választ!

– Ám legyen – húzta ki magát sápadtan a lovag –, de jól vigyázz, hogy döntesz!

John felelt volna, ám abban a pillanatban kivágódott a betegszoba ajtaja, és kirohant rajta a zokogó ápolóasszony, egyenesen John karjába.

– Uram! Uram! Lord Dumphrey… – fúltak sírásba a nő szavai.

John döbbenten, óvatosan félretolta az asszonyságot és apja hálókamrájába sietett. Az idős lord úgy hevert a takarók alatt, mint aki csupán álomba merült, ám még az avatatlan szem is láthatta, a lélek már elhagyta az árnyékvilágot.

– Apám! – lépett közelebb John, de tudta, hogy itt már semmiféle medicina nem segíthet.

Keresztet vetett és imába fogott a halott lelki üdvéért. Csupán tudata szegletéből érzékelte, hogy Sir Edmund és pár, a hírre összefutó palotaszolga is besereglik a hálókamrába. Tompán hallotta csak, amint a futva érkező őrök halk, de erőteljes hangon kiparancsolják a szájtáti cselédeket. Arra eszmélt, hogy egy kövérkés pap, a kastély sekrestyése csatlakozik hozzá az ágy mellett.

– Laudetur Iesus Christus et Maria Immaculata! – köszönt ösztönösen, a szabályoknak megfelelően az egyházfinak.

– In aeternum, Amen! – felelte a meglepett pap, majd hozzátette: – Atyád boldog lehet, hogy lám, valami mégiscsak megfogant a tanulmányaidból.

Johnba belenyilallt a felismerés, hogy kis híján elárulta magát. Amennyire tudta, Andrew nem jeleskedett sem a latin nyelvben, sem az ájtatosságban. Az ijedtség kirántotta szomorúságából és agyában máris felzavart darazsakként kezdtek keringeni a gondolatok.

Értesítenem kell Andrew-t! – futott át rajta a gondolat. Körülnézett, ám a puha szőnyegekkel, két hatalmas szekrénnyel, jókora, szépen faragott asztallal berendezett szobában nyomát sem látta íróeszközöknek.

– Atyám, kérhetnék tintát, tollat, papirost?

Az egyszerű, fekete köpenyruhát viselő pap még a száját is elfelejtette becsukni a csodálkozástól.

– Fiam, soha nem hittem volna, hogy ezt egyszer hallani fogom a szádból. Ó, ha atyád ezt megélhette volna…

– Atyám, kérlek, sürgős lenne!

– Rendben, hogyne! Egyik lábam itt, a másik ott. De mégis, mi ez a sietség? Mit szeretnél írni?

– Csupán egy rövid üzenetet – tért ki az egyenes válasz elől John.

Abefort páter magára hagyta Johnt. Nem úgy Sir Edmund. A lovag nem átallott odalépni John mellé, majd miután pár másodpercig némán meredt a halottra, keresztet vetett és a fiatal szerzetesre nézett.

– Úgy vélem, én leszek az első, aki gratulálhat neked, Andrew. Azaz, immár lord Dumphrey, ha nem tévedek…

– Menj innen, álnok kígyó! – dörmögött fel egy mély bariton a két férfi mögött.

Sir Edmund dühösen megperdült, ám Hubert kapitány sziklaként fölé tornyosuló medvetermete láttán elillant a harci kedve.

– Csupán tiszteletem fejeztem ki Rancester új urának.

Az őrök parancsnoka szótlanul utat adott a távozni igyekvő lovagnak. Sir Edmund azonban nem ment messzire, alig pár lépésnyire megtorpant, figyelt.

– Uram, ha nem bánod, az embereim elvinnék atyádat a kápolnába – dünnyögte oda a kapitány Johnnak.

– Rendben – sóhajtott az ifjú szerzetes. – Szerezz siratóasszonyokat, és a ravatal…

– Mindenről gondoskodom, lord Dumphrey.

Johnt szíven ütötte a titulus. Csalónak, imposztornak érezte magát. Abefort páter kacsázott be és pillanatnyi habozás után letette a kezében szorongatott íróalkalmatosságokat a míves asztalra. John a kapitány után szólt:

– Várj! Küldd ide a legjobb lovasodat! Sürgős üzenetet kell elvinnie Leishirbe, az apátságba.

– Értem, uram. Hajnalra az üzeneted az apát kezében lesz.

– Nem, nem az apátnak írok. A levelet egy szerzetesnek, Johannus barátnak kell átadni, senki másnak!

– Ahogy kívánod, uram! – hajolt meg kissé a dús szakállú parancsnok, azzal elsietett.

John letelepedett az asztalhoz, és kapkodva pár sort vetett a papirosra:

Atyánk eltávozott az élők sorából. Vágtass Rancesterbe, ahogy csak tudsz, hogy ketten nézzünk szembe Sir Edmunddal, mert egyedül nem hiszem, hogy meg tudom őt győzni. Bizton érzem, a jó lovag eladta a lelkét az ördögnek. Holnap estére ide kell érned! Ha tényleg szereted Lady Alice-t, vedd el őt! Inkább legyél kevésbé gazdag, mint földönfutó vagy halott.

J.

Összehajtogatta a papírlapot, az eltávozott lelkéért meggyújtott gyertyából viaszt csöppentett a levélre, hogy lezárja, majd jobb híján Andrew jókora gyűrűjét nyomta bele a még forró viaszba.

Középkorú, bajuszos katona termett mellette:

– Uram, ha jól tudom, egy levelet kell elvinnem a Leishire-i apátságba.

– Igen – nyújtotta át az alig tenyérnyi papirost John. – Egyenesen Johannus barát kezébe add! Jól vigyázz rá, mert élet-halál függ ettől az üzenettől!

– Igen, uram, máris indulok! – biccentett a katona.

– Az Úr legyen veled, fiam – motyogta a távozó katona után John.

Senki sem vette észre, hogy Sir Edmund csendben kióvakodik a hálókamrából. Igaz, eddig sem hiányzott senkinek a jelenléte.

* * *

A földszinti folyosó egyik beugrójában két alak hajolt össze pusmogva. Sir Edmund gyanakodva pillantott egy arra siető szolgára, de az ügyet sem vetett rájuk. A palota felbolydult a hírre: az öreg lord átköltözött a túlvilágra. Cselédek, katonák, apródok csoportosultak itt-ott, tanakodtak, hogy vajon most mi lesz, hogyan tovább, így aligha érdekelte őket, hogy a lovag és Alfred miről susmusolnak.

– Küldj galambot Ottónak és az embereinek! Meg kell tudnom, mi áll abban az üzenetben! – utasította Alfredet a lovag.

– Uram, ha az embereink elveszik a levelet, a hírnöknek eljárhat a szája. Tudom, Otto egy közönséges haramia, de jó pénzért vagy kínvallatásra akár ő is könnyen elárulhat téged. Én azt mondom, jobb, ha az üzenet soha nem éri el Leishire-t. Ha pedig a hírnök halott, úgy Otto sem árulkodhat anélkül, hogy beismerné a gyilkosságot.

– Legyen, habár roppantul fúrja az oldalamat a kíváncsiság, hogy ugyan mi leveleznivalója lehet az újdonsült lordnak egy szerzetessel. Eredj, küldd el az üzenetet!

* * *

A nap már eltűnt a horizont mögött és halványuló bíbor-arany fényeivel adott helyet a fák közül előkúszó félhomálynak, amikor lord Dumphrey futárja elérte a Medway folyót. A lovas lassítás nélkül dübörgött fel a félig fa, félig kő hídra, ám alig jutott el a közepéig, amikor a túlparti hídfőnél fáklyák lobbantak. Bőrzekés, torzonborz alakok ugrottak ki a folyómenti erdő rejtekéből és elállták az utat.

– Megállj, katona! Hova olyan sietve?

A kékköpenyes harcos visszarántotta lovát, a mén méltatlankodó horkantásokkal torpant meg.

– Lord Dumphrey üzenetét viszem Leishire-be. Takarodjatok az utamból!

– Nem úgy van az! Addig nem kelhetsz át, amíg nem fizeted ki a híddíjat!

– Átkozott rablók! – vonta ki a kardját a nemesúr katonája. – Lássuk, hogy tetszik majd, ha hideg vassal fizetek!

Megsarkantyúzta a lovát és szabadra engedte a gyeplőt. Ám a brigantiknak eszük ágában sem volt kereket oldani. Íj húrja pendült és a következő pillanatban négy nyílvessző fúródott a fájdalmasan felnyerítő mén szügyébe. A ló összeroskadt, állat és ember bucskázva, gurulva zuhant a hídra. A harcos ugyan felpattant, és kezéből kihullott kardját keresve körbefordult, ám a szürkületből elővágódó, testébe csapódó két újabb nyíl megtorpanásra késztette. A bajuszos katona egyensúlyát vesztve tántorgott, majd átbillent az alacsony korláton és nagy csobbanással eltűnt a hullámokban.

Az útonállók felszaladtak a hídra és fürkész tekintettel percekig figyelték a halkan locsogó hullámokat.

– Ennek annyi – jegyezte meg az egyik haramia.

– Nem biztos, még felbukkanhat, kiúszhat.

– Ne bomolj, cimbora! Két nyílvesszővel a mellkasában, láncingben? Aligha. Ha mégis, hát önként bevonulok valamelyik kolostorba.

– Otto atya, áldj meg minket… – hajbókolt röhögve a harmadik rabló.

– Elég ebből, szomjas vagyok! A kemény munkától megszomjazik az emberfia.

– Milyen kemény munka? Tán még az életedben nem dolgoztál egy napot sem!

– Hé, a lóval mi legyen?

– Be vele a vízbe, a többit majd a halak elintézik! – adta ki a parancsot a bandavezér.

A lótetem hamarosan követte gazdáját a folyóba. Az útonállók léptei, beszélgetése lassan elhalt a Leishire felé vezető úton, és pár perccel később már csupán egy gyorsan alvadó jókora vértócsa jelezte a hídon történteket.

Negyedik fejezet

Peter barát álmosságát az apát szavai úgy kergették el, mint korán kelő szél a hajnali ködöt. Feszülten kopogott be Johannushoz, azaz Andrew-hoz.

– Johannus testvér, ébren vagy? – tette fel hangosan a kérdést, miközben igyekezett rámosolyogni a folyosón tovasiető két rendtársára.

Andrew csak a sokadik kopogásra nyitott ajtót. Az idős szerzetes besurrant, és bár a szája szélét rágta idegességében, amikor az ifjú lordra esett a tekintete, kis híján kitört belőle a nevetés. Andrew igyekezett jó munkát végezni a tőrrel, hogy megszabaduljon hullámzó tincseitől, ám tisztán látszott, a fegyvert nem fodrászatra szánták. A hajkurtítási kísérlet egy tépett, helyenként tollafosztott veréb kinézetét kölcsönözte a fiatal férfinak. Andrew észrevette a szerzetes kivörösödő arcát, rángatózó ajkát és amúgy sem fényes kedve csak tovább romlott.

– Tán valami mókásat látsz, atyám?

– Nem… nem… dehogy! – emelte fel Peter barát a kezét –, de azt hiszem, jobb lesz, ha felteszed a csuklyát.

– Ugyan minek? Nem lépek ki ebből az átkozott kamrából – morogta a nemesifjú.

– És ha mégis? Az árnyékszék a folyosó végén van… – Peter barát nagy levegőt vett, aztán amolyan egy életem, egy halálom elszántsággal közölte a rossz hírt. – Az apát azt kéri, hogy te vezesd le a reggeli misét.

Andrew megütközve meredt a szerzetesre.

– Nem mondtad neki, hogy beteg vagyok?

Az öreg szerzetes zavartan széttárta a karját.

– Nem volt rá érkezésem, fiam. Túl gyorsan történt minden, és mire tiltakozhattam volna, Anselmus már magamra is hagyott.

– Túl gyorsan, mi? – fújt bosszúsan Andrew. – Mert ebben a kolostorban mindig mindenki csak rohan, semmire sincs idő, igaz?

A barát kényszeredett mosollyal megvonta a vállát.

– Sajnálom! Ki kell találnunk valamit, mert a többiek már gyülekeznek a kápolnában.

– Eh, állj félre! – tolta el Andrew az útjában toporgó szerzetest. – Ha elbírok egyszerre három kardhoz értő harcossal, hát egy csapat szerzetes sem jelenthet gondot!

– Ne, várj! – kiáltott ijedten Peter a döngő léptekkel távozó nemesúr után.

Ám Andrew elengedte a füle mellett az ijedt kérést. Hátra sem pillantott, de biztosra vette, az öreg pár lépésnyire lemaradva emelgeti köszvényes lábait, hogy utolérje. A folyosó végén azonban kénytelen volt megállni és bevárni a barátot.

– Merre van az a kápolna?

– Uram, kérlek, hagyd, hogy beszéljek az apáttal! – fogta könyörgőre Peter barát.

Azonban Andrew megmakacsolta magát. Forró, ifjonti vére, harcos lelke már felkészült a kihívásra, és úgy gondolt a közelgő misére, mint egy csatára, amit meg kell nyernie.