C. J. Box

Az isten
háta
mögött

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első rész  Montana

1

2

3

4

5

6

7

Második rész  Yellowstone Nemzeti Park

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Harmadik rész  Az isten háta mögött

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

Epilógus  Montana

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

T. Jefferson Parkernek,
Brian Wiprudnak és Ken Wilsonnak
…és Laurie-nak, mindig

„Ki hitte, hogy Isten a szeretet,

mi a Teremtés végső törvénye,

bár a Természet véres örvénye

hite nyomába sikoltva eredt.”

Alfred Tennyson In memoriam

A. H. H., 56. ének (1850)

Első rész

Montana

1

Cody Hoyt lelőtte a megyei halottkémet. Előző este minden különösebb cél nélkül autózott Ford Expedition terepjárójával, ahogy azt az utóbbi időben elég gyakran tette. Nyugtalan és feszült volt, egyik cigarettát szívta a másik után, míg végül teljesen kiszáradt és megfájdult a torka. Elhajtott az út menti kocsmák mellett, amelyeket régebben előszeretettel látogatott, de most nem állt meg egynél sem. Egyszer csak megcsörrent a mobilja. A diszpécser kereste: kirándulók jelentették, hogy északkeletre, a Big Belt-hegységben egy kiégett erdei házra bukkantak. Lehetséges, hogy valaki bennégett.

Ahhoz képest, hogy már június vége felé járt, az idő elég hűvös volt, ráadásul már három napja megállás nélkül esett a völgyben. Aznap este, mielőtt a felhők végre szétoszlottak és láthatóvá vált a naplemente, Cody Hoyt havat látott az északi hegycsúcsokon. Havat.

– Felküldtünk egy járőrkocsit – jelentette Edna, a diszpécser. Cody kedvelte a nőt, annak ellenére, hogy önhatalmúlag a pótmamájának nevezte ki magát, süteményeket meg főtt kaját hozott neki, és megpróbálta mindenféle elvált nővel összeboronálni. – Úgy látom, hogy te vagy az ügyeletes ma este.

– Ja – felelte.

Cody a megyei seriffhivatal nyomozója volt. Ha bármilyen haláleset történt úgy, hogy nem volt tanú – baleset, öngyilkosság, nagy ritkán emberölés –, automatikusan behívták a nyomozókat.

– Mert úgysincs semmi dolgod – ugratta Edna.

– Egyáltalán nincs – felelte a férfi halálosan komolyan.

– Otthon vagy?

– Aha – hazudott. – A meccset nézem a tévében. Egy pillanat, mindjárt hozok valamit, amire jegyzetelhetek.

Tudta, hogy ha Edna akarná, ellenőrizhetné a diszpécserközpont helymeghatározó rendszerét, és megnézhetné, merre jár a kocsija – vagyis megnézhette volna. A Ford első lökhárítója alá ugyanis egy GPS-egységet szereltek, de Cody egy hónappal azelőtt kiszedte onnan. Nem akarta, hogy bárki is tudja, merre jár, vagy azt, hogy egész éjszakákat tölt csavargással.

Lehúzódott az út szélére, majd behajtott a Gem State bár előtti hepehupás parkolóba. A kocsi kerekei felverték az apró, nedves kavicsokat. A parkolóban egyetlen higanygőzlámpa világított vészjósló árnyékokat szórva a területre. A nemrég elállt eső sok kis pocsolyában gyűlt össze a földön, felszínükön csillogott a lámpa fénye és az a néhány csillag, amely az esti viharfelhők között elvétve látszott az égbolton. Öt másik kocsi is parkolt ott, mind pickup volt. Cody tolla valahol a csikkel teli hamutartó mélyén lapult. Nagy nehezen kikotorta, és a cigarettaparázs hagyta égésnyomokat vizsgálgatta a műanyag száron.

– Oké – szólt bele a telefonba.

– A ház a Pisztrángos-patak mentén, a 124-es úton van, a Vigilante táborhely után. A térképen úgy látszik, hogy a Helena Nemzeti Parkerdő területén, de lehet, hogy magánházak is vannak arrafelé.

Cody elvette a fülétől a telefont, hátradőlt és behunyta a szemét. Nem írt le semmit. Kinézett az oldalsó ablakon. Két baseballsapkás, kapucnis felsőt, koszos farmert viselő pasas tántorgott ki az ajtón. Cody tudta, hogy zafírbányászok. Többen is foglalkoztak a megyében drágakőbányászattal, engedéllyel leginkább egy-két fős kisvállalkozások működtek ebben a kis iparágban. Hosszú évek óta folyt már a szerény méretű kitermelés. A szürke kapucnis bányásznak széle, hossza egy, a sárga felsős magas, sovány fickó szemei mélyen ültek kiugró arccsontja fölött. Röhögve lökdösték egymást. A cingár a hóna alatt szorított egy karton sört, amit nyilván a visszafelé vezető útra tárazott be. Feltehetően sorra hajigálja majd ki az üres dobozokat a kocsija ablakán a Big Beltsen lévő apró kis bányába igyekezve. Amikor felnéztek, észrevették Codyt, de meg sem próbáltak kiegyenesedni vagy józannak tűnni. Ügyet sem vetettek a sáros terepjáróban ülő pasasra, mert a kocsin nem volt semmilyen jelzés. A rendszámtábla sem árulta el, hogy rendőr ül a kocsiban, mert hamis adatokat tartalmazott. Ha bárki rákeres, fiktív címet és cégnevet kap.

– Cody! – szólalt meg Edna.

– Itt vagyok!

– Leírtad?

– Aha.

– A bejelentők a York bárból telefonáltak. Megbeszéltük, hogy addig ott maradnak, amíg egy rendőr oda nem megy, aztán elvezetik a helyszínre. Doughertyt küldtük, most kérdezi ki őket. Szóljak nekik, hogy maradjanak ott, amíg odaérsz?

– Nem szükséges – felelte Cody. – Ismerem azt a helyet. Mondd meg Doughertynek, hogy folytassa, majd én is megyek. Mit mondtak a szemtanúk?

– Hát… nem sokat. Azt mondták, elhagyatott, régi háznak nézett ki, egy kicsit körbejárták. Szerintük egy holttest is van odabent, a szag miatt gondolják. Talán egy kezet is láttak az ablakon át, de magát a testet nem. Azt mondták, zuhogott az eső, épp sötétedett, úgyhogy minél előbb el akartak tűnni onnan.

– Férfi vagy nő?

– Nem tudták. Azt mondták, hogy a kéz lehetett egy kesztyű vagy egy bábu karja is, mert nem tűnt valódinak.

Cody bólintott. Az összeégett emberi test nemtelen torzóvá változik. Járt olyan helyszínen, ahol akkora volt a forróság, hogy a halott végtagjának izmai megsültek és összezsugorodtak. Úgy nézett ki a holttest, mintha harcolna: a karok a mellkas előtt behúzva, a térdek megrogyasztva, ahogy a bokszolók állnak a ringben. A szag pedig… mint a perzselt disznóé…

A parkolóban a bányászok a motorháztetőre tették a pakkot, majd kivettek és kinyitottak két dobozt. A kifröccsenő sör arcon találta a kövér, szürke kapucnist, aki harsogva röhögött a képét törölgetve.

– Oké – mondta Cody Ednának. – És Edna! Hívd Larryt! Mondd meg neki, hogy szükségem van rá.

Larry Olson volt az egyetlen detektív az ötfős bűnügyi osztályon, akit Cody tartott valamire. Az alacsony, köpcös, kopaszra borotvált férfi egy hússzínű tűzcsapra hasonlított, aki úgy lépett be a helyiségbe, mint egy halk felkiáltójel. Larry Olson legendás volt Montanában. Gondos megfigyelés és aprólékos nyomozás segítségével oldotta meg az eseteket. Kifárasztotta a gyanúsítottakat. Ahogy kifárasztotta a nyomozótársait is. Ha valahol az államban elhúzódott egy megoldatlan bűneset, általában „kölcsönvették” Larry Olsont. Azt beszélték, csak azért maradt Helenában ahelyett, hogy állami vagy szövetségi nyomozónak állt volna, mert ott akart lenni a három fia közelében, akiket az anyjuk nevelt.

– Larry ma nincs ügyeletben – jegyezte meg Edna.

Várt egy kicsit, hogy Cody elismerje a tévedését, de a férfi hallgatott. Végül Edna megszólalt.

– Cody?

A nyomozó eltartotta a fülétől a telefont, és krákogni kezdett, mintha valami zavarná a vételt.

– Nem nagyon van itt térerő. Hívd fel Larryt! Ha lesz hálózat, visszahívlak.

Azzal kinyomta a telefont, és ledobta az anyósülésre. Hányinger tört rá, gyorsan kinyitotta az ajtót és kiszállt. Egyenesen egy tócsába lépett.

– Ez jó volt! – mondta röhögve a sovány, sárga kapucnis bányász. – Pont a közepébe!

Cody nem törődött velük. A térdére támaszkodva előrehajolt. Mélyen belélegezte a hűvös hegyi levegőt, és hagyta, hogy az oxigén átjárja a tüdejét. A füst után jólesett. Könnyezett, megtörölte a szemét. A hideg víz belefolyt a csizmájába, és eláztatta a zokniját. Bárcsak a cowboycsizmát vette volna fel!

– Minden oké? – kérdezte a cingár.

– Igen, minden oké.

– Kérsz egy sört? Biztos jólesne.

– Nem – felelte Cody. A két fickó nyilván azt hitte, hogy már jócskán felöntött a garatra. Vagy az is lehet, hogy emlékeztek rá azokból az időkből, amikor folyton kocsmákban ücsörgött.

– Kibaszott eső, mi? Minden nap. Faterom mindig azt mondta, Montanában sose panaszkodjunk az esőre. Eddig be is tartottam. De ez már kurvára nem normális! El Niño vagy mi a franc! Az időjós fickó nyár nélküli nyárnak hívta.

Cody morgott valamit.

– Kérsz egy slukkot? – kérdezte a kövér, a bent tartott levegőtől visszafojtott hangon, amiből Cody rájött, hogy a pasas egy füves cigit tart az ujjai között. A nyomozó arca valószínűleg megnevettette a bányászt, mert köhögni kezdett, és hatalmas marihuánafelhőt pöfékelt ki magából.

– Jézusmária! – mondta a vékonyabb férfi, majd Codyhoz fordult. – Ne is törődj vele!

– Csak próbálok barátságos lenni – mondta a másik, és újra beleszívott a cigibe.

Cody Hoyt harmincnyolc éves volt, de gyakran nézték negyvenes évei végén járó férfinak. Kócos, szőke haja, szögletes álla, kiugró járomcsontja, törött orra volt, érdekes barna szemét rezes és aranyszínű foltok pettyezték, a körülményektől függően. Gyakran mondták, hogy undok vagy halott a tekintete. Szája sokszor húzódott jellegzetes zsarumosolyra még akkor is, ha nem akarta. Általában farmert, csizmát és hosszú ujjú inget hordott. A nyomozók nem vettek fel egyenruhát, inkább úgy öltözködtek, ahogy a környéken élők. Cody felhúzta az inge alját. A két férfi meglátta a csillag alakú seriffjelvényt.

– Nekem van rá engedélyem! – hadarta gyorsan a füvet szívó bányász a jointra bökve.

A megyében gyakorlatilag minden zafírbányásznak volt hivatalos igazolása arról, hogy orvosi céllal fogyaszthat marihuánát, ezt Cody jól tudta. És sokan közülük annyi növényt termesztettek otthon, ami messze meghaladta a személyes használatot. Nem véletlen, hogy a bányászok ugyanazokat az eszközöket használták, mint a drogkereskedők: mérleget, kisebb szerszámokat, sok száz lezárható tasakot.

Cody rájuk fogta a fegyverét.

– De tényleg… – hebegte a testesebb, miközben eldobta a jointot és hátrálni kezdett. A csikk sziszegve aludt ki a sárban. – …tényleg van igazolásom! Megmutatom! A francba, tudom, hogy nem szabad nyilvános helyen szívni, de a fene vigye el, megint belehasított a fájdalom a hátamba…

– Add ide a maradék sört! – mondta Cody.

Mindketten ledermedtek, aztán döbbenten pislogtak egymásra.

– A sört akarod? Elviheted – tüsténkedett a vékonyabbik lelkesen. – De mi az ördögért kell magának a mi sörünk? Miféle zsaru akarja azt a rohadt sört?

– Én például nem – felelte Cody vigyorogva. Letette a fegyverét, és beszállt a Fordba. Kihajtott a parkolóból, és közben arra gondolt: olyan átkozottul akarta azt a sört, hogy mindkettőjüket képes lett volna lelőni érte.

Miután három hónapon át kerülgették egymást, Cody meghallgatta Larry néhány alapelvét. A férfi egyik délután, amikor senki más nem volt rajtuk kívül az irodában, megállt Cody íróasztala mellett, egy darabig nem szólt semmit, majd olyan közel hajolt hozzá, hogy a szája szinte megérintette a fülét.

– Tudom, hogy nagymenő zsaru voltál Coloradóban. Azt is tudom, hogy részeges és elbaszott alak hírében állsz. Hallottam egy-két dologról, amiket még gyerekkorodban csináltál, és az elmebeteg, gyilkos, proli családodról. Személy szerint két bácsikádat tartóztattam le, egyet pedig börtönbe küldtem. Amikor visszaköltöztél ide, kiakadtam, és amikor a seriff felvett, még jobban kiakadtam. Csak arra tudok gondolni, hogy valami olyan fontos, de ronda dolog jutott a tudomásodra róla, hogy nem volt más választása.

Cody nem válaszolt, csak legjobb, kifejezéstelen zsarutekintetével nézett farkasszemet Larryvel, aki folytatta:

– Ha így van, örülj neki. Minél nagyobb a hatalmad, testvér, annál jobb. De mivel együtt kell dolgoznunk, felhívtam néhány régi társadat Denverből. Azt mondták, hogy őrült, erőszakos és kiszámíthatatlan vagy. Olyan, mint egy megveszekedett mániákus, és mindenhol ott voltál, mint fing a gatyában. De azt is mondták, hogy kibaszott zseniális zsaru vagy, és minden ügyre úgy vetetted rá magad, mint egy szteroidos bulldog. Egyszerre kaptál el egy gyerekpornókirályt meg egy kerületi bírót. Viszont azt ugyancsak közölték, hogy nem igazán akarnak veled dolgozni többé, mert nem akarják elveszteni az állásukat, és a fél életüket azzal tölteni, hogy védjék a seggeteket a polgármesternél meg a belső ellenőrzésen.

Ami engem illet, nálam tiszta lappal indulsz. De soha ne vágj át, és ne hozz olyan helyzetbe, amilyenben nem szeretnék lenni. Csak csináld a dolgodat, mutasd meg, mit tudsz, és akkor bízhatsz bennem. De a bizalmamat ki kell érdemelni, mert elég sok minden van a rovásodon, amivel Montanába jöttél.

Cody hallgatott.

Larrynek még mindig volt mondanivalója.

– Négy dolgot kell tudnod erről a helyről. Először is: nálunk évente egyszer van gyilkossági ügy. De ez nem jó. Ez rossz. Azért, mert ezeknek a kreténeknek a többsége soha nem szerzett hozzá elég tapasztalatot, hogy rendesen nyomozzanak egy gyilkossági ügyben.

Miközben ezt elmondta, fejével az ajtó felé bökött, jelezve, hogy a seriffhivatal és a városi rendőrkapitányság többi alkalmazottjára gondol.

– Ha felmerül a gyilkosság gyanúja, és nem egy szimpla kocsmai verekedésről vagy otthoni csetepatéról van szó, mindig úgy csinálnak, mintha életükben először találkoznának ilyesmivel. A CSI-on és a többi nyomozós filmen nőttek föl, és rögtön színészkedni kezdenek, ahogy a tévében látták ahelyett, hogy előszednék a kiképzésükön tanultakat.

Másodszor: minden nap az a legfontosabb kérdés, hogy hol fogunk ebédelni. Majd rájössz, hogy ez a dilemma minden másnál gyakrabban fog szóba kerülni.

Harmadszor: a rossz dolgok mindig pénteken történnek, és szinte majdnem mindig azután, hogy vége a műszakodnak. Szóval, ha már nem vagy szolgálatban, de ügyeletes vagy, jobb, ha nem iszol. Ahogy hallottam, neked ez nem lesz könnyű.

Negyedszer, és ez a legfontosabb: minden rohadt lehetőséget ragadj meg, hogy egyél és szarjál, mert ennek a megyének a területe kilencszáz négyzetkilométer, és az egyharmadában nincsenek utak.

Azzal Larry Olson kiviharzott az irodából.

Cody a harmadik és a negyedik alapelvre gondolt, miközben felfelé haladt a hegyi úton. Újra eleredt az eső. Kövér cseppek csapódtak a szélvédőnek, mintha öngyilkosok lennének. Cody egy sötét, keskeny úton haladt. A Canyon Ferry-tó úgy gőzölgött az eső miatt, mint egy tál fortyogó marhapörkölt. Ezen a ponton építették meg a Missouri vizét felfogó, és a régi átkelőt elárasztó gátat. Balra tőle a sötét fákkal tarkított kanyonfal emelkedett. Hirtelen ráeszmélt, hogy éhes, nem vacsorázott. Eredetileg az volt a terve, hogy Yorkba megy és eszik egy hamburgert, de az sör nélkül lehetetlen küldetésnek tűnt.

És ami azt illeti, jól jött volna egy vécé is. Két nyilvános illemhely volt a közelben. Cody utálta ezeket a helyeket, mert önkéntelenül is mindig lenézett a gödörbe – néha még az elemlámpájával is belevilágított –, csak hogy lássa, mi úszkál odalent. Túl sok mindenre emlékeztette.

Amikor Cody meghallotta, hogy a Vigilante táborhely közelében álló hegyi házban valaki bennéghetett, elszorult a szíve, és kormányt szorító kezéből kifutott a vér. Agya eszeveszett száguldásba kezdett, sokféle lehetséges forgatókönyv bukkant fel az elméjében. Azonnal a legrosszabbra gondolt.

Előhúzta a telefonját, és felhívta Ednát.

– Jön Larry? – kérdezte a nőt.

– Hát, nem repesett a boldogságtól.

– Nem hibáztatom.

– És ne tegyél úgy, mintha nem lenne térerő.

Cody nagyot sóhajtott.

– Oké.

Edna egy lélegzetvételnyi szünet után folytatta.

– Felhívjam Scootert?

A megyei halottkémet Skeeter Kerley-nek hívták. Egy kicsit talán túlságosan is élvezte a munkáját, és képtelenség volt vele együtt dolgozni, amióta rájött, hogy ő az egyetlen választott tisztségviselő, akinek jogában áll letartóztatni a seriffet. A helyi választásokig már csak öt hónap volt hátra, és a halottkém szerette volna, ha a lapok sokat írnak róla. Soha senki nem nyúlhatott a holttesthez, amíg a halottkém meg nem érkezett. Lewis és Clark megyében tulajdonképpen minden hulla az ő tulajdona volt, és az engedélye nélkül nemhogy megmozdítani, de még csak hozzáérni sem lehetett.

– Ne, majd hívom, ha muszáj – felelte Cody. – Először megnézem, hogy tényleg van-e ott valaki. A kirándulók akármit is láthattak. Sok minden hasonlít egy emberi kézhez.

– Én pedig nem is törődöm azzal a hívással, ami épp most futott be. Egy részeg bányász azt állította, hogy a seriffhivatal egyik alkalmazottja megpróbálta ellopni a sörét a bár előtt.

– Ja, igen, azzal ne is törődj – válaszolta Cody.

Nyugodtan, de sietősen vezetett. Határozottan vette a kanyarokat és folyamatosan átlépte a dupla záróvonalat. A Fordon nem volt megkülönböztető jelzés, ezért elfordított egy kapcsolót, amitől a fényszórói ütemesen villogni kezdtek, és pszichedelikus hangulatot árasztottak, ahogy rávetődtek a kanyon vizes oldalára és a fenyőfákra. Az úton éppen átkelni készülő két jávorszarvas dermedten nézett szembe Codyval az egyik kanyar után.

A férfi nagyot káromkodott, és balra rántotta a kormányt, mire a kerekek lecsúsztak az útról, egyenesen a sáros árokba. De nem volt elég gyors. Az egyik szarvas megmagyarázhatatlan módon elé ugrott, fejét Cody felé fordította, és a tekintetük egy másodperc töredékére összetalálkozott. A kocsi jobb oldali sárhányója erőteljesen az állatnak csapódott. Az ütközés után a Ford megpördült. Ha a jobb első kerék nem lett volna még az úton, az autó valószínűleg a fák közé hajt. Cody visszarántotta a kormányt, mire a Ford kiugrott az árokból.

Zihálva állt meg az út közepén. Tudta, hogy ha a fékek nem fogtak volna, egyenesen a Canyon Ferry-tóba sodródik. A kocsi tetején nehéz esőcseppek kopogtak. Csak az egyik fényszóró világított bele a sötétségbe, de a zuhogó esőtől semmit sem lehetett látni. Cody ellenőrizte a visszapillantó tükröket. A hátsó lámpák vörös fényénél látta, hogy a másik szarvas felfelé ugrál a kanyon oldalán, de amelyikkel ütközött, kapálózva, fejét rázva vonaglott.

– Francba!

Lelépett a fékről, és lassan megpróbált előregurulni, hogy lássa, működik-e a kocsi. Néhány méter után a Ford újra megállt. Fel kellett mérnie a kárt, és a szarvast sem hagyhatta szenvedni.

Magában káromkodva kiszállt, a nedves aszfalton csúszkálva hátrament, és elővette a pisztolyát. Egyetlen jól irányzott fejlövéssel véget vetett a jávorszarvas szenvedéseinek. Az állat még vonaglott néhányat, majd nem mozdult. Cody agyába égett az ütközés előtti tekintete, nem tudott szabadulni tőle. Öt percig tartott, mire lehúzta a szarvast az útról. A nehéz, vizes test pézsma és meleg vér szagát árasztotta.

Cody vetett egy pillantást a lökhárítóra is. A jobb oldali lámpája betört, a hűtőrácsra szőr tapadt. Körülbelül tizenöt centis rés tátongott a sárhányó fölött. A motorháztetőn érezni lehetett az égett prém és hús szagát. Több ezer dolláros javítási költség és évekig tartó ugratás lesz a kaland „jutalma”, gondolta. De a Ford még mindig ment.

– Franc, franc, franc, franc…!

Végül bemászott a vezetőülésre, hogy végre elindulhasson, és megnézze, valóban bennégett-e valaki a hegyi házban.

– Franc, franc, franc, franc…!

Valaki, akit valószínűleg ismert, tisztelt és csodált, akiben bízott, és aki az elmúlt hónapokban az az egyetlen vékony kis szál volt, ami a normális élethez kötötte. Cody érezte, hogy az a szál elszakad.

2

Mire Cody Hoyt odaért a Vigilante táborhelyhez, az eső teljesen feláztatta a talajt. Az egysávos erdei úton előtte haladó járőrt könnyű volt követni, mivel a puha sárban friss nyomot hagyott. A működő fényszóró továbbra is szinte csak a hideg, ragacsos esőt világította meg.

Cody soha nem tudott úgy belépni a táborhely területére – ahol az erdőgazdasággal kötött szerződés szerint a seriffhivatal munkatársai járőröztek –, hogy ne jussanak eszébe a középiskolás bulik. Tudta, hogy akkor kezdődött minden. Akkor jött rá, hogy ha iszik, úgy érzi magát, mint Superman. Erős és öntudatos lett, tartózkodó modora és józan esze félreállt az útból. Emlékezett egy esetre, amikor baseballütőkkel verekedtek. A fülében volt az a kongó hang is, amit a közel hetvencentis, juharfából készült ütő adott ki, amikor Trevor McCamber homlokával találkozott össze. Eszébe jutott Jenny Thompson fehér, puha hasa és combja a műszerfal kék fényében… később az a has a fiát hordozta. Ő pedig feleségül vette Jennyt egy részeg, sebtében összeütött ünnepségen egy közeli farmon, amikor végzős volt. A tanúi, Jack McGuane és Brian Winters, a középiskolai legjobb barátai voltak. Brian szerint az esküvő vicces volt, Jack megpróbált úgy tenni, mintha nem lett volna az. Jack szülei végig csóválták a fejüket, és az út felé pillantgattak, vajon Cody apja és Jeter bácsi megjelenik-e. Nem így történt.