Jackie Kabler

Boldog
család

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jackie Kabler: The Happy Family

Copyright © Jackie Kabler 2021
All rights reserved.

borítóterv Lucy Bennett © HarperCollinsPublishers Ltd 2021
borítófotók © Deborah Pendell / Arcangel Images

Hungarian translation © Uram Tamás, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 07 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Totth Benedek
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Első fejezet

Amikor anyámra gondolok, főleg a zokogása jut eszembe. Rengeteget sírt. Ahogy én is, miután tízéves koromban elveszítettem őt, az anyukámat. Nem úgy értem, hogy meghalt, legalábbis feltételezem, hogy még életben van. És nem is úgy veszítettem el, ahogy a mobiltelefonját vagy a pénztárcáját veszíti el az ember. Mármint időnként határozottan feledékeny tudok lenni, de azzal még nekem is meggyűlne a bajom, hogy egy tényleges személyt, úgy ahogy van, hagyjak elkallódni. Anyám egyszerűen… eltűnt. Kisétált az életemből. Elhagyott engem. Bennünket.

Fogalmam sincs, miért gondolkodom anyámon éppen most – miért jutott eszembe kéretlenül ezen a mozgalmas csütörtök délelőttön, miközben lezárom az Audimat és átsietek a parkolón. Amúgy igyekszem nem gondolni rá, és általában működik a dolog. Csak hát a minap beszélgettünk róla apámmal, aki szintén nem szokta szóba hozni, de most hirtelen eszébe jutott, hogy jövő hónapban lesz a hatvanadik születésnapja, és azóta folyamatosan…

Megállok, szétnézek, hogy nem jön-e valami a parkolónkat a rendelőintézet épületétől elválasztó úttesten, és ingerült fejrázással igyekszem szabadulni a céltalan tűnődéstől. Mit számít, hogy anyám hamarosan a hatodik ikszbe lép? Már ha tényleg életben van még egyáltalán, mert mit lehet tudni?

Harminc éve nem hallatott magáról. És ugyebár nem az történt, hogy váratlanul egy meghívót találtam a postaládámban a jeles eseményre? – fut át az agyamon, és felsóhajtok.

Elered az eső, márciushoz képest hideg van, az égbolt palaszürke. Benyomakodom az ajtón, átvágok a még mindig néptelen recepciós helyiségen, és ahogy balra kanyarodom a személyzeti pihenő felé, újabb sóhaj szakad ki belőlem, mert eszembe jut az elintéznivalók hosszú listája az íróasztalomon. Azután dévaj kacagás ér el hozzám a folyosón, és elmosolyodom.

Ruth korán bejött.

Kinyitom a személyzeti pihenő ajtaját, és belépek. Főrecepciósunk a helyiség közepén álló hosszú asztal végénél trónol, élénkzöld blúzban, színes gyöngyfüzérrel a nyakában.

– Beth! Ó, Beth, ezt hallanod kell! – Ruth abbahagyja a kacagást.

Rám emeli kávésbögréjét, aztán Lorraine felé int vele. Lorraine az egyik praxisnővérünk, és ott ül Ruth mellett.

– RUTH! Tényleg muszáj mindenkinek elmondanod? – fakad ki Lorraine, aztán felnyög, és beletörődően vállat von. – Rendben, csak tessék. Úgyse tudlak megakadályozni, nem igaz?

– De nem ám. Tudod, milyen. És tényleg nagyon vicces történet. Jó reggelt, Beth!

Deborah, a főnővérünk teát készít magának a pultnál, és most rám mosolyog. Az asztalra dobom a táskámat.

– Jó reggelt. Mi folyik itt? Jól vagy, Lorraine?

Lorraine kinyitja a száját, de Ruth nem hagy neki időt a válaszadásra.

– Lorraine-nek kutya baja, a mosogatógépének viszont annyi. A változókori koncentrációzavar újabb mintapéldája. Imádnivaló Lorraine-ünknek tegnap este sikerült egy korong camembert sajtot a hűtőszekrény helyett a mosogatógépbe tennie. Aztán elindította a programot, és lefeküdt aludni. Most az egész ház sajtszagú, a mosogatógép pedig…

Ruth nagyot horkant, és megint rákezd a kacagásra. Lorraine kínjában a szemét forgatja, aztán rám néz. Már nekem is fülig ér a szám. Ruth vidámsága ragadós.

– A mosogatógép belseje és minden, ami benne volt, csuromsajt, Beth – magyarázza Lorraine. – És a szárítási ciklus is lement, úgyhogy az a trutyi megkeményedett. Mintha minden valamiféle sajtszagú műanyag bevonatot kapott volna. A tányérok, az evőeszközök… Lehet, hogy dobhatom ki a mosogatógépet, meg mindent, ami benne volt. Hogy a csodába szedem le azt a sok rászáradt sajtot? Ne tudd meg, mivel jár a klimax. Az őrületbe kerget, de tényleg.

– Ó, Lorraine! – Most már én is kuncogok. – Ne haragudj, de ez tényleg nagyon vicces. Szegénykém!

Miközben teát készítek magamnak, Ruth is előad egy történetet a saját kelekótyaságáról – az ékszeres dobozát a hűtőbe tette, a csirkepaprikást meg a ruhásszekrényébe, vagy ilyesmi. A kacagás végig a nyomomban marad a folyosón, miközben az irodám felé igyekszem – hálatelten, hogy csak negyven vagyok, és remélhetőleg még évekig nem kell a menopauzámról sztorizgatnom –, egy pillanatra torpanva csak meg, hogy letöröljek egy maszatfoltot az elegáns réz névtábláról az ajtómon.

Beth Holland

praxismenedzser

Közel három éve dolgozom itt, és bár őrületes a hajtás – öt körzeti orvos, három praxisnővér, plusz további fél tucat ember, recepciósok és adminisztrátorok kis csapata intézi majdnem nyolcezer páciens ellátását –, imádom. Ez a munka és ezek a nők – merthogy a kollégáim többsége nő – tartják bennem a lelket. A macerásabb napokon mosolyt csalnak az arcomra, megvigasztalnak, hogy ügyes vagyok, és emlékeztetnek rá: az élet túl rövid, hogy személyzeti ügyek vagy az informatikai rendszer gikszerei miatt stresszeljek. A mai nap, bár ugyanúgy nem unatkozunk, mint máskor, végül egészen elviselhetőnek bizonyul. Öt óra után pár perccel halkan dudorászva iparkodom kifelé a folyosón.

– Beth, nincs kedved egy kis italozgatáshoz? Ruth és én beülünk a Montpellier-be. Velünk tartasz?

Deborah meghallotta, hogy közeledem, kidugja fejét az irodájából, őszülésnek indult szőke apródfrizurája vidáman lengedezik az arca körül.

– Ó, Debs, szuper volna, de megígértem apának, hogy beugrom hozzá este, plusz a gyerekek, hiszen tudod…

Mentegetőzve vállat vonok, ő pedig bólint.

– Legközelebb nem az utolsó pillanatban szólunk. Viszlát holnap, drágám.

– Holnap találkozunk. Érezzétek jól magatokat. Gurítsatok le helyettem is egy pohárral. Vagy inkább kettővel.

– Úgy lesz. De csak a te kedvedért.

Kacsint, aztán újra eltűnik az irodájában, én pedig folytatom az utat a parkoló felé. Majdnem egy teljes óra van még sötétedésig, de az égbolt ólomszürke, és míg reggel csak lucskos volt az idő, mostanra a szél is feltámadt: egy hirtelen rohama elhajított üdítősdobozt gurít végig a vizes betonon a lábam előtt, és ostorként arcomba csap a hajam. Miközben a slusszkulcsért kutakodom a vállamra vetett táskában, a szemem sarkából hirtelen megpillantom a pasast.

Már megint ő? Komolyan? Ne már…

Megtorpanok, hátrasöpröm nedves hajam az arcomból. Miközben a fülem mögé próbálom dugni a tincseket, enyhe ingerültség fog el. Amikor ez az egész elkezdődött, gyanakvó voltam, ideges, sőt rémült. De aztán mintha abbamaradt volna a dolog, és majdnem meg is feledkeztem a pasiról. Majdnem. Tehát visszatért… Most már nem szimplán ingerült vagyok. Hanem dühös. Mit akar ez a perverz alak, aki folyton felbukkan, és a közelemben lődörög? Nincs jobb dolga, mint settenkedni, kémkedni utánam, kullancsként rám akaszkodni? Sarkon fordulok, teszek egy lépést arra, ahol álldogál, aztán meghökkenten hunyorgok. Eltűnt. Most már esik rendesen, súlyos cseppek akadnak fenn a szempilláimon, elhomályosítva a látásomat, miközben mozdulatlanul állok, és tekintetemmel pásztázom a nagyrészt üres parkolót. Hová lett? Nem látom sehol, és nem látok senki mást sem. Mindössze tucatnyi autó maradt a parkolóban, köztük a sajátom. De sehol egy árnyalak. Senki nem leselkedik rám, ólálkodva, várakozva. Csak a túlságosan élénk fantáziám szórakozik velem.

Oké. Phű. Rendben.

Mély lélegzetet veszek, még utoljára körbepillantok a parkolóban, és megborzongok. Hideg van, és mostanra csuromvíz a ruhám. Nem rostokolhatok itt tovább. Beülök a kocsiba, és ráadom a gyújtást.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0