Copyright © Szendi Gábor, 2014, 2018, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014, 2018, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztette: Helfrich Judit

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-446-9

Tartalom

Előszó – Boldog gyermekkorom

Első – fejezet Boldogság a mókuskerékben

A boldogságkutatás

A másfajta boldogság utáni vágy

A boldogság taposómalma

Az amerikai rémálom

A jutalmazás paradoxona

A Bhután-modell

Második fejezet – A boldogság biológiája

Az eudaimónia összetevői

Boldogság és genetika

Az eudaimónia és az agy

Az a bizonyos U görbe

Előzmények

A jutalmazórendszer

Az érzelmi beállítottság és a boldogság

Az érzelmi stílus és az eudaimónia

A személyiségvonások összefüggése a boldogsággal

Depresszió és boldogság

A boldogság és az egészség

Koherenciaérzés, egészség és boldogság

Harmadik fejezet – Az evolúció és az emlékezet

Megtanulni emlékezni

A memória és a boldogság

Az elfelejtett boldogság

A jövő és a boldogság

Negyedik fejezet – Boldogság és evolúció

Az össze nem illés

A lélek evolúciója

Miért vannak még boldogtalan emberek?

A boldogság mint jutalomérzés

Az eudaimónia evolúciós gyökere

Az eudaimóniától a hedóniába

Biológiai és szociális örömök

Az erkölcsi érzék evolúciója

Kultúra és boldogság

Ötödik fejezet – Hogyan legyünk boldogok?

Egy kis visszatekintés

A szerencse receptje

Önbeteljesítő jóslatok

Apróságok, amelyek megváltoztathatják az életünket

Boldogságfokozás percről percre

Ki a jobb?

Az elfogadás

A hála

Teremtsünk pozitív hangulatot!

Minden szó számít

A lekicsinylés technikája

Boldogság és mentális időutazás

Az optimizmus és a boldogság

Az agyi plaszticitás

„Gyúrjunk” a boldogságra!

Utószó – Fehér kavics, fekete kavics

Jegyzetek

Bibliográfia

ELSŐ FEJEZET Boldogság a mókuskerékben

A boldogságról már az ókor óta értekeznek az emberek, s napjainkban hegyet lehetne összehordani a „Mi a boldogság titka?” és a „Hogyan legyünk boldogok?” témájú könyvekből.

A polgári forradalmakkal kezdődő, nyilatkozatokban deklarált egyenlőség alapot teremtett arra, hogy kimondhassuk: mindenkinek egyenlő joga van a boldogságra. Ez némileg devalválta a boldogságot, hiszen ha mindenkinek lehet, akkor innentől nem is olyan nagy ügy boldognak lenni. Az alanyi jogon járó boldogság a 20. századra megteremtette a konfekcióboldogságot, a boldogság azon formáját, amelyet bárki „beszerezhet”. Hogy bárki megszerezhesse, ahhoz olcsónak és könnyen elérhetőnek kell lennie. Ezért az olyan boldogságeszmények, amelyek csak kiváltságosok számára elérhetők, kimentek a divatból. Ez teljesen érthető is, az emberek nem olyan boldogságrecepteket akarnak olvasni, amelyek számukra megvalósíthatatlannak tűnnek. Márpedig egy boldogságról szóló kézikönyv sikerét az dönti el, hány millióan olvassák. A tömeg tehát átalakította a maga ízlésére a boldogságot, lerángatva a földre a nagy eszményeket. A boldogság hedonizmussá silányodott. Na, az tényleg bárki számára könnyedén „beszerezhető”.

A boldogságkutatás csak az utóbbi években kezdett magához térni, és némi nosztalgiát érezni a korábbi korok magasztos boldogságeszményei iránt. E vonulatba tartozik a flow-kutatás vagy az arisztotelészi eudaimónia kutatása. A hedonizmus szerint a boldogság az élet élvezetét jelenti; az eudaimónia szerint az önmegvalósítást és az értelmes életet. A hedonizmus arról szól, amire bárki képes; az eudaimónia pedig arról, hogy mire születtünk. Jóllakni bárki tud, azonban valami mások számára is értelmes dologban kibontakozni kizárólag egyedileg lehet. A gyorséttermek megoldják az uniformizált jóllakást, az eredetivé válásnak nincs receptje. Persze sok ember vágyik fiatalon az eudaimóniára, amikor még az eszmék vonzásában él, és látja, hova vezetett a szülei anyagias szemlélete, de aztán később „benő a feje lágya”, és megérti, hogy ez nem neki való, mert fárasztó, s talán nincs is meg hozzá a képessége, kitartása. A baj az, hogy gyakran túl későn jönnek rá arra, hogy becsapták őket. Aprópénzre váltották a tehetségüket, elhitték, hogy a boldogság az élvezetes életet jelenti, és beleadták szívüket-lelküket, hogy megszerezzék maguknak és a családjuknak a futószalagon gyártott boldogságot. Csak a végén jönnek rá, hogy az egyedi márványszobor helyett szériában gyártott gipszutánzatot kaptak, hogy a gyémánt üveggyöngy. A felismerés lényege röviden abban áll, hogy az értelmes élet elemi belső szükséglet, s arról csak azon az áron lehet lemondani, hogy később az ember kínzó űrt kezd majd érezni a lelkében.

A boldogságkutatás

Amíg nem kezdték kutatni a boldogságot, addig nem is volt baj. A világon futótűzként szétterjedt az amerikai álom, az individuális jóllét mint a legfőbb jó eszméje. A fejlődési idealizmusba vetett hit az egész európai fejlődést meghatározta. Ennek lényege, hogy a tradicionális társadalmak elnyomják az egyéni törekvéseket, az egyént alárendelik a családdal, törzzsel, nemzettel szembeni kötelezettségeinek, míg a modernizmus az egyén szabadságát és boldogságát szolgálja. A világ elmaradott országaiban végzett kutatások azt bizonyították, hogy amint a filmeken, televízión keresztül az emberek beleszagoltak a modernitásba, azonnal a híveivé váltak, és ők is „amerikaiul” akartak élni.1 De amint tudományosan mélyedtek el a témában, a boldogságkutatás különös ellentmondásba ütközött: kiderült, hogy az anyagi célok nem igazán boldogítanak, az emberek mégis ezeket hajszolják. Csavar az egészben, hogy végül – legalábbis a kutatások szerint – majdnem mindenki boldog.2

Kábé ötven éve egyre kiterjedtebb boldogságkutatás folyik a világon, s még boldogságkutatási szaklap is létezik. A kutatókat részben a megismerési vágy hajtja, részben közvetett vagy közvetlen megrendelésre dolgoznak, hiszen a modern társadalmak alapcélkitűzése az egyre nagyobb boldogság biztosítása. Munkadefinícióként a boldogságot általában a szubjektív jóllét érzésével, az élettel való elégedettséggel szokták azonosítani. Végül is, a boldogság egy szubjektív belső állapot, amelyről másként nem is tudunk informálódni, mint úgy, hogy megkérdezzük az embereket, boldognak érzik-e magukat. Hogy az emberek őszintén felelnek-e, nem tudjuk. A boldogságkutatók abban reménykednek, hogy több millió ember csak nem hazudik. Nekem viszont vannak kételyeim, de erről majd később. Ha azt mondjuk, amiben hiszünk, az nem hazugság, azonban ettől még nem feltétlenül az igazság.

Mindenesetre, amennyiben a cél az, hogy „legyen mindenki boldog”, akkor a boldogság növeléséhez tudni kéne, mi boldogítja az embereket. Az eredeti elképzelés szerint a földi javak tesznek boldoggá, lásd tejjel-mézzel folyó Kánaán.

Mindazonáltal, már a boldogságkutatás elindulásakor meglepő eredmények születtek. Moses Abramovitz 1959-ben arra hívta fel a figyelmet, hogy míg a közgazdászok makacsul azt hajtogatják, a fejlődés szükségképpen nagyobb boldogsággal jár, addig a boldogságkutatás azt bizonyította, hogy a legszegényebbtől a leggazdagabb országig az emberek átlagos boldogságszintje nem változik.3 Ezt az állítást vagy húsz évvel később némileg módosították, mert kiderült, hogy a gazdag országokban azért tényleg boldogabbak az emberek, mint a nagyon szegény országokban, igaz, az egy főre jutó GDP mértéke és a boldogság közt nem volt egyenes vonalú összefüggés.4 Azaz, hiába voltak még a gazdag országok közt is nagy különbségek az egy főre jutó GDP mértékében, a boldogságszint nem változott ettől különösebben. Ami a kutatások megkezdésének idejétől a jelen helyzet kialakulásáig lezajlott, az a globalizációnak nevezett folyamat felgyorsulása volt. Amíg a szegény országokban élők nem tudták, hogy lehetne úgyis élni, mint a gazdag országokban, addig csak önmagukhoz mérték a boldogságukat. Ha az ember egy marék rizst eszik naponta, érezheti elégedettnek magát, viszont ha megismeri, hogy hozzá képest milyen mérhetetlen gazdagságban élnek, mondjuk, az USA-ban, akkor megkeseredhet a szájában a falat. A mozi, a televízió, majd az internet korában az emberek többé már nem pusztán a szomszédjukhoz hasonlítják az életüket, hanem akár egy másik kontinensen élő emberéhez is. Juliet Schor becslése szerint az átlag amerikainak heti egy órával több tévézés heti négy dollárral növeli a hetente elköltött pénzét.5 Az emberek olyanok, mint a gyerekek. Ha látnak valamit, onnantól nekik is olyan kell. A televíziózással, a filmiparral kapcsolatosan jellegzetes hasadtságot figyelhetünk meg: az embereket általában a szép, gazdag, kívánatos világ ábrázolása érdekli, pedig ez egyben kicsit lelombozó is, hisz kontrasztban áll a saját életükkel. Akarva-akaratlan az emberek ezekből az információkból mégis célokat és buzdítást nyernek, hogy van még miért küzdeni. A világ szomorú arcát, a szenvedést és a nyomort a kevésbé népszerű műfajok közvetítik, ezeket eldugott mozikban vagy a tévé késő esti műsorsávjában vetítik. Előbbiek fogyasztásra ösztökélnek, utóbbiak bűntudattal fűszerezik még a szükséges fogyasztást is.

A másik érdekesség, amit felszínre hozott a boldogságkutatás, hogy a személyes jövedelem növekedése nem vezet feltétlenül boldogságnövekedéshez. Amikor egy fejlett ország GDP-jének növekedését követték évtizedeken át, és közben mérték a népesség boldogságszintjét, az derült ki, hogy jottányit sem növekedett a boldogságszint, miközben az egy főre eső nemzeti jövedelem a sokszorosára nőtt:6

Például Japán a háború utáni kivéreztetett és elpusztult gazdaságból pár évtized alatt virágzó országgá fejlődött, miközben az átlagos boldogságszint nem változott.7 De ugyanezt láthatjuk más országokban is.8 Amerikában, miközben egyre növekedett az egy főre eső nemzeti jövedelem, a magukat nagyon boldognak nevezők aránya nemhogy nőtt volna, inkább némileg csökkent.9

A gazdagodással szembeni rejtélyes immunitásra szintén a kutatásokból tudjuk a választ. Az emberek a szomszédjukhoz, kollégájukhoz, rokonukhoz mérik saját jövedelem- és boldogságszintjüket. Richard Easterlin idézte Marxnak azon mondását, miszerint egy ház attól függően tűnik nagynak vagy kicsinek, hogy milyen házak között áll: egy mégoly nagy ház is kunyhóvá zsugorodik, ha egy palota terül el mellette.10 Sara Solnick és David Hemenway vizsgálatukkal jól illusztrálták, hogy az embereket sokszor jobban érdekli, másokhoz képest mennyit keresnek, mint a keresetük abszolút mértéke. Harvardi egyetemistáktól azt kérdezték, melyik világban szeretnének inkább élni: abban, amelyben ők évente 50 000 dollárt keresnek, de mások 25 000-et, vagy abban, amelyben ők évente 100 000-et, de mások 200 000-et keresnek.11 Meglepő módon a hallgatók fele inkább választotta volna azt az életet, amelyben ugyan kevesebbet keresett volna, de másokhoz képest mégis többet. Azaz, a társadalmi pozíció értékesebb volt a szemükben, mint az abszolút értelemben vett gazdagság. Ezt Richard Layard egy szellemes karikatúrával illusztrálta könyvében, amelyen egy ember a főnökével alkudozva azt mondja, hogy ha már az ő fizetését nem lehet semmiképpen emelni, nem lehetne-e a kollégájáét valamiképp csökkenteni.12

Aki szegény, az persze joggal hiheti, hogy a gazdagság minden problémát megold. Hogy az emberek tömegesen ébredjenek rá arra, a jólét nem tesz automatikusan boldoggá, ahhoz először el kell érni a jólétet. És akkor meg már késő a felismerés. Sajnos mindennapos, hogy évtizedek múltán jön rá valaki arra, hogy alapjaiban rosszul képzelte el az életét, de már nem lehet újrakezdeni. Persze, az emberek többsége az élettervet nem maga készíti, hanem készen kapja. A fogyasztói társadalom fogyasztókat akar, s ezt megfelelő ideálok sulykolásával el is éri. A jó reklám és manipuláció mindig ösztönökre épít, és eredendően mindenkiben benne van a versengés, hiszen a sikeres szaporodás vágya a végső hajtóerő. A sikeres szaporodás az evolúciós gondolkodás szerint a saját gének minél szélesebb körben való elterjesztését jelenti. Ha ennek feltételeit kezdjük elemezgetni, természetesen az anyagiaknál lyukadunk ki, mert kinek lesz szép és termékeny párja, ki fog jobb egészségügyi ellátást, oktatást, életfeltételeket biztosítani az utódainak? Nyilván az, aki módosabb. Az egész fogyasztói társadalom erre épít. „Fogyassz többet, mert akkor te is több leszel!” Ahogy azonban John Kenneth Galbraith már 1958-ban megfogalmazta, a fogyasztói társadalomban az emberek fogyasztását többé nem az eredendő szükségleteik, hanem a társadalom határozza meg.13 Azaz, az emberek, mint valami kísérleti állatok, egy össznépi kísérletben vesznek részt, amelyben mindenféle ösztönzőkkel arra veszik rá őket, hogy hajszolják a javakat. Az egész hasonlít egy futópadra, amelyen az ember fut, fut, de valójában mégis mindig egy helyben marad.

A vizsgálatok is azt bizonyítják, hogy az anyagi célokat kitűző emberek végső soron nem boldogok. Minél nagyobbra értékeli valaki az anyagiak szerepét, annál kevésbé elégedett az életével. Ha még emellé szegény is, akkor aztán totál boldogtalan.14 Persze, a felmérésekben már mindenki tudja, hogy a vágyak listáján nem illik a pénzt és a gazdagságot első helyre tenni, az olyan bunkó dolog volna. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az emberek tetteit nem ez mozgatja. Ahogy David Myers és Ed Diener írták tanulmányukban: „Kevesen állítanák, hogy pénz boldogít, ugyanakkor sokan egyetértenek abban, hogy egy kicsivel több pénz mégis boldogabbá tenné őket.”15 Végül is, a szavak általában a tettek elfedésére vagy megmagyarázására szolgálnak. Feltehetjük azt a kérdést is: van-e a fogyasztói társadalomban egyáltalán más választás?

A másfajta boldogság utáni vágy

Amikor huszonegy évesen dolgozni kezdtem programozóként, két hónap után elkövetkezett a jutalomosztás hónapja, és komoly prémiumot kaptam – mintegy megelőlegezték, hogy majd én is jól beilleszkedem a szocialista kollektívába. Ilyen és hasonló formákban szokott megjelenni az első kísértés arra, hogy az emberek „jó” munkaerővé váljanak. Megértettem az üzenetet. Nem váltam ilyenné, így következő évben az egész cégnél egyedül én nem kaptam jutalmat. Ezek szerint ők is megértették az én üzenetemet. Két év múlva odébbálltam egy kevesebb fizetést, de nagyobb szabadságot nyújtó, egészen más jellegű állásért: én lettem az Egyetemi Színpad reklámfelelőse.

Tehát mindig lehet mást választani, nem kell bedugni a fejünket a járomba, ez viszont komoly hátrányokkal járhat. Az emberek általában ezért nem választják ezt az utat. Meg aztán könnyen társadalmon kívülinek, megbélyegzettnek, deviánsnak tűnhetünk, ha nem követjük a konvenciókat, a „józan ész” szabályait. Hamarosan megismerkedtem hozzám hasonlóan „integrálódni” nem kívánó emberekkel, volt köztük háztakarító, telefonfülke-mosó, ablakpucoló, újságkihordó, könyvnepper, alkalmi munkákból élő, s végül én is közéjük álltam. Egyik ismerősöm szellemesen egy elektromos ellenállást hordott jelvényként a kabátja hajtókáján. Mi voltunk a „lógósok”, a társadalom száműzöttei. Olyanok, mint a Ray Bradbury művéből készült, 451 Fahrenheit című François Truffaut-filmben a városon kívül bolyongók, akik mind emlékezetből tudtak egy könyvet. Naná, hogy ez a film is arról szólt, hogy „ne állj be a sorba”, ne hagyd magad üresfejű fogyasztóvá degradálni. Az akkor megismert barátaim, ismerőseim közül az egyik ma filozófiatanár, a másiknak könyvkiadója van, és alapított egy egyetemet, a harmadik pszichológus, magamat pedig talán nem kell bemutatnom.

Az volt a filozófiánk, hogy nem leszünk rabszolgák. Csak mostanság ismertem meg a Bizottság nyolcvanas évek elején született Békásmegyer című dalát, amelynek az a refrénje, hogy „…a békásmegyeri rabszolgatelepen lakok”. Látszik, hogy ugyanaz a kor sokunkból ugyanazt hozta ki. Schor egy előadásában a „munka és költés” ciklusáról beszélt. A megkeresett jövedelem meghatározza, mennyit lehet költeni. Schor rámutatott arra, hogy a fogyasztói társadalomban az emberek többségének nem adatik meg, hogy kicsit dolgozzon és keveset keressen. Úgy van kitalálva a szisztéma, hogy vagy „rendes”, nyolc-tíz órás állása van valakinek, vagy semmilyen. A cégek nem szeretik a szabad embereket, akik csak kicsit függnek tőlük. Aki pár órás állást akar vállalni, annak léte nem függ a cég sikerétől, nem lehet egzisztenciálisan zsarolni, sem kihasználni, mert bármikor feláll, hogy ez neki nem tetszik. Ha viszont relatíve sokat keres, kénytelen elkölteni, s rá is szorul, mert az egész napos hajtás után kell valami vigasz. Ez élteti a fogyasztást. Ezalól csak úgy lehet kibújni, ha az ember saját, testre szabott életet alakít ki magának.

Amikor könyvkötő voltam, fiktíven egy alpinista cégnél voltam bejelentve, ahol – papíron – egész nap kötélen lógva vertem a vakolatot a házak homlokzatáról. Közben a valóságban otthon ültem, és szépirodalmat vagy pszichológiát olvastam. Az egyik nap feltekertem a szovjet félversenykerékpárommal a János-hegyre, másnaponta pedig lefutottam a magam tíz kilométerét. Könyvet kizárólag este kötöttem, és mindig pont annyit vállaltam, hogy éppen csak megéljek. Hiába ajánlgatták az antikváriumban, hogy vigyek többet, nem kellett. Nem akartam a „munka és költés” ciklusába beszállni, és mivel a magam ura voltam, megtehettem. Ugyanígy éltek a cimboráim is: aki háztakarító volt, reggel kirángatta a kukákat az utcára, s ha már nagy volt a kosz, lesöprögette a lépcsőházat, aztán irány a könyvtár. Az újságkihordó hajnalban szétdobálta az újságokat, és egész nap olvashatott.

Persze, nincs elfoglaltabb ember, mint a szabad ember. Azonban egész más a hedonikus, és egész más az eudaimonikus boldogságért hajtani. Arisztotelész arra buzdított, hogy aktívan keressük a boldogságot. Csakhogy ő a zenére, az irodalomra, a filozófiára, az elmélkedésre vagy az értelmes közösségi tevékenységekre gondolt, nem pedig az általa csupán szolgamunkának tartott pénzkeresetre.16 Félre ne értse ezt senki: nem a munka lenézését kell kiolvasni e sorokból! Arisztotelész ma lejjebb adna az arisztokratizmusából, s az értelmes, az embert kiteljesítő munkáról beszélne. Ha minden esztergályozásért lelkesedő pék, aki a saját munkáját unja, szakmát cserélne az ugyancsak a saját munkájukat utáló, ellenben a kenyérsütésért lelkesedő esztergályosokkal, akkor kerekebb lenne a világ. Emlékszem, egy páciensem mesélte, hogy a férje időnként felrakta őt a traktorra, és kimentek a földekre megnézni, milyen szépen nő a gabona. A férfi nem volt érdekelt a termésben, nem azt méricskélte, milyen lesz a hozam. Ő szántotta fel és vetette be azokat a földeket, s elégedetten legeltette a szemét a munkája eredményén. Fiatalkoromban tízszer voltam építőtáborban. Amikor már kiöregedtünk, Vologya barátom minden évben megszervezte a brigádunkat, és hol almát mentünk szüretelni, hol árkot ástunk. Nem üdülni vagy csajozni mentünk; rendszeresen megnyertük a munkaversenyt, és sokszor miénk lett a Kiváló Brigád cím is: élveztük a fizikai munkát. Hogy mi a különbség a bérlapátolás és az önkéntes lapátolás között? Az önkifejezés, az önaktualizáció. Aki pénzért lapátol, az csak pénzt kap érte. Aki erőpróbát és kihívást lát a lapátolásban, az személyiségében gazdagszik. Persze, az is igaz, hogy nekünk kaland volt két hétig lapátolni – viszont egy életen át nem biztos, hogy szerettem volna ezt csinálni.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Playfair Display – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License