Ismertető

Szenvedély, a múlt és jelen összeolvadása – Darina és Alexander története folytatódik, ahol a szív emlékei ellenállnak az idő múlásának.

„Már nem az a nő vagyok, aki hét évvel ezelőtt újra beléd szeretett.”

Darinának elege lett a titkokból, a lopott pillanatokból és a bizonytalan jövőből. Hét év bujkálás után úgy érzi, eljött az idő, hogy átértékelje a kapcsolatát Alexanderrel, és szembenézzen végre az igazsággal. De amit megtud, nemcsak a múltját, hanem a jelenét is darabokra tépi.

„Nem engedhetlek igazán közel magamhoz, mert úgy biztosan elveszítenélek.”

Alexander hét évig egyensúlyozott két világ között: a nyilvánosság előtt játszotta a dúsgazdag örökös szerepét, titokban pedig próbálta megóvni Darinát múltjuk sötét árnyaitól. De a bujkálásnak ára van. Most érzi igazán, hogy örökre elveszítheti szerelmét. Eljött az idő, hogy felfedje, mit tett a múltban és mit hajlandó feláldozni a szerelméért a jelenben.

Múltjuk sötét titkai és egy könyörtelen anya árnyéka minden lépésüket követik. Vajon elég a szerelem, ha minden ellenük dolgozik, vagy a sors ezúttal végleg elszakítja őket egymástól?

.

Robertnek és Kincseimnek

Prológus

Alexander

Észak-Anglia

1850. augusztus

A sűrű, fekete füsttől már alig látok valamit, csak a többi érzékszervemre és a medálomra hagyatkozhatok, ami egyre jobban felforrósodott a mellkasomon. Hamarosan teljesen lemerül.

A levegő megtelik az égett fa és olaj fojtogató szagával, amitől minden lélegzetvétel égeti a torkom. Nem törődőm az elviselhetetlen fájdalommal, ami egyre jobban szaggatja a testem.

Vissza kell jutnom hozzá, biztonságba kell helyeznem – csak ez zakatol az agyamban, elnyomva minden mást bennem.

A tűz egyre jobban terjed, már ropog a kis kápolna tetőszerkezete, hamarosan beomlik. A mennyezetről lezuhanó törmelékek több helyen felsértik a bőröm. Összeszorítom a fogam, a pánik, hogy nem találom meg, mielőtt romhalmazzá válik ez a hely, beszűkíti a tudatomat. Amikor már semmit sem látok, négykézlábra ereszkedem és karomat előrenyújtva haladok tovább.

Mindjárt ott vagyok, mindjárt ott vagyok – mantrázom némán, miközben a tüdőm őrjöngve követeli, hogy friss levegőhöz jusson.

A pokol sem lehet ennél rosszabb hely. Jó kis ízelítő, mi vár rám, ha egyszer odajutok, mert ahhoz kétség sem fér, hogy ott végzem.

A közel tíz emberöltő, amit magam mögött tudhatok, jócskán szolgáltatott okot arra, hogy kitiltsanak a Paradicsomból.

Végre az oltárhoz vezető lépcsőhöz érek, kapkodva előrenyúlok, de csak a törmelékekkel borított padlót érzem. Szilánkok fúródnak a tenyerembe, a fájdalom élesen belém mar, felszisszenek, miközben kúszom egyre feljebb. A karommal félresöprök minden akadályt, de egyre nehezebben viselem a fojtogató füstöt. Egy pillanatra megdermedek, ahogy pár lépéssel mögöttem hatalmas robajjal beomlik a tetőszerkezet középső része.

Erősen rámarkolok a medálomra. Egy szemvillanásnyi időre kitisztul előttem a tér. Éppen annyira, hogy megpillantsam Darinát az oltár előtt feküdni. A látványtól úgy érzem magam, mint akit gyomorszájon vágtak és kiszívták belőle a maradék erőt. A szívem vad, szabálytalan ütemben kezd verni. Erősen koncentrálnom kell, hogy visszanyerjem valamennyire a józan eszem. Amennyire gyorsan csak tudok, abba az irányba mászom.

Amikor elérem a selyemruhájának a szélét, elönt a megkönnyebbülés. A vér dübörög a fülemben, tüdőm a végsőket rúgja. Újra az amulettemhez kapok segítségért, de semmi. Csak halovány pulzálásra telik tőle.

A fenébe!

Minden rejtett tartalékomat előhívom, megragadom Darinát a derekánál fogva és a sekrestye ajtaja felé húzom. Már csak ez az egyetlen menekülési lehetőségünk maradt. Megfeszítem minden izmom, csak az ajtóra koncentrálok. Egy örökkévalóság választ el minket tőle.

Elfog a szédülés, szorításom gyengül, Darina kezd kicsúszni a karomból. Levegőt kéne már vennem, de tudom, amint kinyitom a szám, csak füsttel lennék tele, akkor pedig végleg itt ragadunk. Ebbe még csak belegondolni sem akarok. Nem leszek a saját testem foglya.

Hirtelen kívülről látom magunkat. Valami átkattan bennem, rég eltemetett római harcos énem a felszínre tör és átveszi felettem az irányítást.

Már nemcsak a sűrű füst vesz körbe minket, hanem a lángok is. A római katona feláll, Darinát olyan biztosan tartja, mintha hozzá lenne kötve. Három nagy lépéssel az ajtónál terem, egy határozott rúgás, és a fa könnyedén megadja magát. Tokostul kitörik a helyéről.

Mennyire meg tudnak kopni az emlékek, hihetetlen, hogy több száz évvel ezelőtt milyen erőben voltam. Egy érzéketlen alak, a tökéletes katona.

Nincs időm tovább gondolkodni, mert a harcos énemnek sikerül kijutnia a lángoló épületből. Arra eszmélek, hogy a kápolna melletti tisztáson fekszem a hátamon. Szorosan mellettem Darina törékeny teste. Sípolva veszem a levegőt, a tüdőmet mintha tüzes vassal égetnék. Nem tudom, mennyi ideig tart, mire képes vagyok megmozdulni, de hálás vagyok a sorsnak, hogy kijutottunk.

Imbolyogva feltérdelek, hogy alaposan megvizsgáljam őt.

Darina még mindig öntudatlan állapotban fekszik előttem. Arca tele van zúzódással, de ezek jelentéktelennek tűnnek a homlokán éktelenkedő vágás mellett. A vér ugyan megalvadt, csak egy vékony csíkban szivárog, de ennek ellenére komolynak látszik a seb. Óvatosan végigtapogatom a végtagjait, szerencsére azokat épnek találom, de a feje miatt mielőbb orvoshoz kell vinnem.

Talpra küzdöm magam. Beleszédülök az erőlködésbe, ezért egymás után többször mély levegőt veszek. Amikor visszanyerek valamennyit az erőmből, visszaindulok a templom bejárata felé.

Fokozódik bennem az idegesség, ahogy a lángoló épület ontja magából a füstöt, így kénytelen vagyok egyre távolabbról kerülni, ami időveszteség. Örökkévalóságnak érzem, mire megkerülöm az épületet.

Cifrát káromkodom, amikor meglátom a templomkert kovácsoltvas nyitott kapuját és a lovaink hűlt helyét.

Ahogy elönt a kétségbeesés, medálom lüktetve felizzik, majd hirtelen fagyossá válik. Teljesen lemerült.

– A szentségit! – ordítok fel, majd a csillagtalan égboltra emelem a tekintetem. Egy hosszú másodpercig némán fürkészem a sötétséget, amikor egy artikulálatlan, nyöszörgő hang üti meg a fülemet. Azonnal arra indulok, ahonnan a jajgatást hallom.

A kápolna másik oldalán húzódó temető bejáratánál egy barna kupacot találok. Ahogy megállok mellette, rögtön felismerem Cain tiszteletest.

– Atyám! Hogy van? – térdelek le mellé, miközben ülő helyzetbe segítem.

– A fejem… – Kábán nyúl a fejéhez, másik kezével belém kapaszkodik. – Mi történt? Hol vagyok? – Zavartan pislog, miközben gyorsan megvizsgálom, hogy mennyire komoly a sérülése. Hosszan kifújom a levegőt, amikor megállapítom, hogy a tarkóján lévő púptól eltekintve nem esett baja.

– Leütötték. Útonállók törtek be a templomba.

– Hogyan? – nyögi, miközben talpra állítom.

– A szertartás után, amikor magunkra maradtunk, megtámadtak minket. Legalább tízen lehettek, szó nélkül berontottak a templomba és ránk vetették magukat. A végsőkig küzdöttem, hogy megvédjem a feleségem, de túl sokan voltak. Egy hatalmas ütés, és elsötétült előttem minden. Amikor magamhoz tértem, a templom kertjében találtam magam, az épület teteje akkor már lángra kapott. Darinát az utolsó pillanatban menekítettem ki. A kápolna mögötti réten hagytam, komoly fejsérülést szenvedett. Azonnal orvoshoz kell vinni!

Cain atya szörnyülködve hol engem, hol a lángoló templomot nézi.

– Ó, drága teremtőm, micsoda tragédia, de miért? Mit akartak? – vet keresztet a mellkasán.

– Megakadályozni a házasságunkat! – Fogcsikorgatva köpöm a szavakat. A tiszteletes döbbenten rámmered, de nem faggat tovább, az arcomra kiülő érzelmek magukért beszélhetnek. Elfordítja rólam a tekintetét, először az égő templomot, majd a kertet fürkészi.

– A lovakat elvitték – állapítja meg ő is. Hangjában a fájdalom mellett a dühöt is felfedezem. Az élete hamvad most el a szemünk előtt. – Van egy kézi szekerem hátul a zöldségeskertben, azon el tudjuk vinni Lady Grahamet.

Nagyot dobban a szívem, ahogy Darinára utal.

A feleségem, most már tényleg a feleségem. Mennyi életen át vágytam erre a pillanatra, de eddig csak egyszer adatott meg, hogy oltár elé álljunk. Azóta mindig elkéstem. Mire sikerült megtalálnom, már valaki máshoz tartozott. Hiába szerettük volna egymást, a társadalmi konvenciók és az anyámtól való folytonos félelmem közénk állt. Rengeteg energiát elvesz, hogy eltereljem a figyelmét és elrejtsem előle Darinát.

Ostoba voltam, hogy most azt hittem, végre szabadon szerethetem. Tudhattam volna, hogy anyám sosem adja fel, hogy Darinát eltávolítsa a közelemből. Keserűen ökölbe szorítom a kezem, a felhalmozott sérelmek és veszteségek egyszerre marnak belém.

A feleségemet ugyanabban a testhelyzetben találom, ahogy otthagytam. Bőre olyan sápadt és halvány, hogy a gyomrom parányira ugrik.

Letérdelek mellé, keze jéghideg, ahogy a tenyerembe veszem. Mellkasa szinte alig emelkedik és süllyed. Szabad kezemmel a medáljáért nyúlok. Megkönnyebbülésféle tör rám, ahogy megérzem benne az erőt. Egyenletesen meleg, ami azt jelenti, hogy védi Darinát.

A nyikorgó hangra felkapom a fejem, Cain atya közeledik egy rozoga szekeret tolva. Csak remélni merem, hogy kitart a faluig.

A tiszteletes megáll mellettünk, majd ő is letérdel, hogy megnézze Darinát, ijedségét nem tudja leplezni.

– Mylord, sietnünk kell! Lady Graham nagyon rossz állapotban van.

– Tudom – krákogom idegesen. Miközben az atya néhány pokrócot vesz elő a szekér végén lévő ládából és elrendezi őket a deszkán, addig a karomba emelem a feleségem. Összeszorul a szívem, ahogy a vékony és hihetetlenül könnyű teste hozzám simul.

– Tarts ki, kedvesem! – suttogom mézszőke hajába. Amennyire óvatosan csak tudom, a szekérre fektetem. Az atya ráterít kettőt a takarókból, a harmadikat a feje alá csúsztatja, majd egy biccentéssel jelez, hogy indulhatunk. Még egy pillantást vetek Darinára, majd a tiszteletessel megragadjuk a szekér fogantyúját, és rákanyarodunk a faluba vezető útra.

1.

Alexander

Dublin

Napjainkban

Számat vékony vonallá préselem, miközben apám egyre indulatosabban gesztikulál. Próbálok nyugodtnak látszani, de ahogy telnek a percek, majd a perc órába fordul, kezdem elveszíteni a fejem. A sokadik szitokáradatánál végül keményen az asztalra csapok:

– Elég! – ordítom – Felnőtt férfi vagyok, nem egy taknyos kölyök, akinek megmondhatod, mikor mit tegyen!

– Akkor viselkedj is felnőtt módjára, Alexander! – Apám idegesen a hajába túr, de ő nem emeli fel a hangját. – Ez a nemtörődöm életstílus, a tékozlás és a kicsapongásaid már kárt okoznak nemcsak a családunk jó hírének, hanem a cégnek is. Évek óta a földbe döngölöd a részvényeink értékét!

Nagyot sóhajt, majd hirtelen megváltozik az arckifejezése. Elmélyülnek a ráncai, egy árnyék suhan át a vonásain. Most először látom, hogy megöregedett. Egy pillanatra megszánom. Megkerülöm az asztalt, kezem a vállára teszem. Fáradt tekintetét rám emeli, én pedig egy engesztelő mosolyt küldök felé.

Ekkor kivágódik a dolgozószoba ajtaja. Anyám viharzik be.

– Már megint mivel idegesítetted fel az apádat? – harsogja. – Úgy kiabáltál, hogy még a vendégek is felkapták a fejüket. Próbáltam elterelni a figyelmüket, de nem igazán sikerült. Tudod, mennyire fontos a családi egység! – Szürke szeme hidegen villan.

Fellángol bennem a düh, az öklöm akaratlanul is összeszorul. Elegem van. Az évszázados macska-egér játék után egyszerűen kiégtem. Torkig vagyok a titkokkal, a mesterkedéssel, a fenyegetésekkel.

– Csak a szokásos. Apa szerint egyedül én vagyok a hibás a család anyagi helyzetéért – húzom el a szám keserűen.

– Mert így is van! — csattan fel anyám. Teátrálisan apám mellé lép, elegánsan a szék karfájára helyezkedik, és átöleli a férje vállát. Mintha tőlem akarná megvédeni, mintha én lennék az egyedüli felelős apám egészségének a romlásáért. Pedig anyám az, aki mindent megtesz azért, hogy a végletekig kiszipolyozza őt, anyagilag és érzelmileg egyaránt. Olyan fondorlatos módon tekeri az ujja köré, hogy apám ebbe őszült bele. Tudom, hogy a lelke mélyén pontosan tudja, milyen nő is a felesége, de az anyám úgy megbabonázta, hogy akkor is hinne az ártatlanságában, ha a szeme láttára bújna ágyba valaki mással.

Bámulatos módon az anyám minden mocskos kis ügyletét kimagyarázza. Olyan ártatlan babaarccal képes a legnagyobb hazugságot is előadni, hogy felfordul tőle a gyomrom. Apám pedig bújik hozzá, mint egy szerelmes kamasz. Undorító.

– Szálljatok le rólam! Talán ideje lenne a saját elcseszett életetekkel foglalkozni. – Sarkon fordulok. Még a vendégek között elvegyülni is jobb, mint velük egy levegőt szívni.

– Alexander! – Anyám hangja megtorpanásra késztet. Megborzongok, de nem nézek hátra. Talán jobb is.

– Meghívtam Nicole-t. Úgy hallottam, befuccsolt a házassága azzal a hajómágnással. Ráadásul az az idióta nem kötött házassági szerződést, így Nicole mesés vagyonnal távozott. A minap összefutottam vele, szóba kerültél. Nem lenne ellenére, ha újra felmelegítenétek a kapcsolatotokat. Családra vágyik. És benned minden megvan ahhoz, hogy jó férj és apa váljon belőled.

Minden idegszálam megfeszül. Tudom, hogy meghívta. Mielőtt feljöttem apámhoz, kiszúrtam a tömegben.

– Hányszor mondjam még, hogy ne avatkozz az életembe?!

Felhorkanok, amikor apám is rákezdi:

– Most már nincs választásod. Meg kell állapodnod. Tisztességes képet kell festened magadról a médiában. Nicole befektetne a vállalatba, ha feleségül vennéd. Ez lehet az utolsó esélyünk.

A hangjában ott a könyörgés. Tudom, mennyire fontos neki a cég. Anyám után vagy mellett ez az egyetlen, amit igazán szeret. A részvétem újra feltámad iránta.

– Meglátom, mit tehetek.

Kilépek a folyosóra. Mögöttem apám megkönnyebbülten felnevet.

Kurva szar az élet. Sosem tudok jól dönteni. Folyton túlgondolok mindent. A végén úgyis egyedül maradok. Talán, ha szerencsém van, pár meghitt pillanat még jut Darinával.

Most is vele kéne lennem. De a medálom egyre nehezebben tölt fel. Öregszem. Hét év hosszú idő – ennyi ideje éljük a titkos életünket. Napi szintű mentális kapcsolat, de alig látjuk egymást. Ez feszültséget szül. Mindkettőnkben.

Amikor leérek a földszintre, hirtelen néma csend fogad. Minden szem rám szegeződik. Előveszem a szokásos mosolyom, és a hangulat gyorsan oldódni kezd. Már éppen fellélegeznék, amikor Nicole tűnik fel a tömegben, és elindul felém. A gyomrom görcsbe rándul.

Hanyagul biccentek, a nappali sarkában kialakított bárpult felé veszem az irányt. Már készül a dupla whiskym, mikor megérzem a parfümjét.

– Miért nem üdvözöltél, amikor megérkeztem? Láttam ám, hogy észrevettél – búgja érzékien, hozzám simulva.

A ruha, amit visel, semmit sem bíz a képzeletre. Tisztában van vele, milyen hatása van bármelyik férfira. Csakhogy én nem vagyok bármelyik férfi. Sosem mondhattam el neki az igazat. Azt hiszi, ami köztünk volt, az valódi volt. Talán az ő részéről igen, de az enyémről biztos nem. Mindent egy célért tettem: Darina megmentéséért.

Elönt a lelkiismeret-furdalás. Őt is becsaptam. Mint mindenkit.

Még engem is?

Darina hangja hirtelen villan be. Felszisszenek. Hogy csinálta ezt? Eddig csak én tudtam kezdeményezni a kapcsolatot. Ez most más. És ijesztő.

Sokan vannak – válaszolom némán, miközben elhátrálok Nicole-tól. De ő nem tágít, lebiggyeszti a száját, majd egyik ujját az ajkamhoz érinti, miközben a fejemet Darina tölti meg.

Valaki nagyon rád van kattanva.

Hangja hideg, metsző. Nem féltékenység. Valami mélyebb, ami mar és éget belülről. Fájdalom. Keserűség.

– Elég ebből! – vetem oda gorombán. Nicole meghökkenve hátralép. Több vendég is felénk fordul. Nem érdekel. Arcizmaim merevek. Nicole zavartan motyog valamit, majd a mosdó felé tűnik el.

Darina kacagása betölti az elmém. Gúnyos. Szokatlan tőle.

Ez most mire volt jó?

Kérdésemre nem jön válasz, a kötelékünk néma marad. Újra próbálkozom, de a tömegben képtelen vagyok vele érdemben kommunikálni.

***

Órákkal később kimerülve érek haza. Apám, anyám, Nicole és Darina túl sok volt mára. Miután Nicole-t sikerült vérig sértenem, anyám úgy tapadt rám egész este, mint egy árnyék, egy perc nyugtot sem hagyott.

De most végre egyedül vagyok. Felvánszorgok a szobámba, ruhástól dőlök az ágyra.

Még összegyűröd a szép zakód.

Darina. A hangja tele dühvel, mégis próbálja leplezni.

– Mi ütött beléd? – kérdezem rekedten.

Belefáradtam, Alexander. Mindig csak várok. Aztán, amikor valami fontosat akarok megosztani veled, mivel kell szembesülnöm? Az exed nyomulásával.

A fájdalma letaglóz. Ölelném, de még emléket sem tudok küldeni.

– Anyám partit szervezett. Úgy gondolta, jó ötlet meghívni.

Miért gondolta ezt? Ezer éve, hogy szakítottatok.

Nem válaszolok, de Darina nem hagyja annyiban. Már nem az a nő, aki beéri félmondatokkal. És igaza van. Rengeteg mindent nem mondtam még el.

– Nem tudom. És nem is érdekel. Anyám mindig mesterkedik valamiben.

Meglep, hogy Darina hirtelen témát vált.

Hálaadásra nem megyek Amaráékhoz. Kaptam egy nagy projektet, amit idén még be kell fejeznem, ezért itthon maradok. Viszont így lenne lehetőségünk nyugodtan együtt lenni. Napokig senki sem fog keresni.

Megremegek. Milyen jó lenne! De túl nagy a kockázat.

– Nem tudom, hogy ez mennyire megvalósítható. Maradjunk a megszokott keretek között. Túl veszélyes.

Értem.

Egyetlen szó. Benne van minden. Csalódás. Reményvesztettség.

– Ne haragudj. De azért találkozunk, csak rövidebb időre.

Persze.

Feláll a szőr a hátamon.

El fogom veszíteni, hasít belém a gondolat.

– Darina… Nem érted, hogy veszélyben vagy? Nem tehetünk meg bármit. Hidd el, mindennél jobban vágyom arra, hogy öleljelek, veled ébredjek, halljam a nevetésed, hogy csak úgy együtt legyünk…

Elegem van a ködösítésből. Hét éve várok, hogy tisztességes magyarázattal állj elő. Csak lopott órák jutnak nekünk. Folyton figyelni, titkolózni, bujkálni. De mi ez köztünk valójában? Meg akarom érteni, de te nem hagyod.

A fenébe, rohadtul elcsesztem.

– Meg fogom találni a módját, hogy helyrehozzam. – Felülök.

Nem hiszek neked. Elegem van. Elvesztegettem az éveimet. Egyedül és magányosan fogok meghalni.

Bassza meg. Nem veszíthetem el megint. Ezúttal nem. De baromira félek.

2.

Alexander

Otthonom csendes magányába burkolózom, két napja ki sem mozdultam. Csak a távoli autók tompa morajlása emlékeztet arra, hogy létezik odakint egy világ.

Egyfolytában azon kattogok, hogyan hozhatnék mindent úgy helyre, hogy megtartsam a kontrollt az események felett.

A dohányzóasztalon egy félig üres whiskysüveg áll, mellette egyetlen pohár. A kristály oldalán lecsorgó cseppek tanúi a némán pergő perceknek. Nem vagyok részeg. Még nem. De messze nem vagyok józan sem. Már a harmadik pohárral töltöttem újra.

Előredőlve könyökölök a térdemen, megragadom az italt, de nem emelem a számhoz, hanem az ujjaim között forgatom a félig teli poharat. A borostyánszínű italban mintha minden eltemetett gondolatom örvénylene. A mellkasomban feszül valami. Nem a pia. Nem a fáradtság. Hanem az a néhány szó, amit Darina mondott legutóbb. Egyedül és magányosan fogok meghalni.

Azóta is ez zakatol bennem. A reménytelensége és csalódottsága belém mar. És ahogy körbenézek ebben a rohadt nagy házban, ami kong az ürességtől, rájövök, hogy igaza van.

Egyedül vagyok én is.

Azt hittem, sikerült mindent megszereznem, még ha nem is teljesen úgy, mint akartam. Azt hittem, így is boldogok leszünk. De nem így történt, Darinát és magamat is tönkreteszem. Nem vagyok a társa, nem vagyok mellette, amikor szüksége lenne rám.

És ettől megveszek.

Egy pillanatig csak bámulok magam elé, majd felemelem a poharat és hangtalanul kortyolok.

A ház csendjét hirtelen vad, türelmetlen dörömbölés töri meg.

Felkapom a fejem, de nem mozdulok. Aztán megszólal a csengő is.

– Alexander! Tudom, hogy bent vagy! – Anyám jéghideg, követelőző hangja kúszik felém.

A gyomrom görcsbe rándul.

Végigfut bennem, hogy egyszerűen nem nyitom ki. De aztán bosszúsan felmordulok, úgysem hagy békén, amíg meg nem hallgatom. Feszülten az előtérbe sietek, és dühösen feltépem az ajtót.

– Mit keresel itt? – mordulok rá köszönés helyett. A hangom karcos, nyers. A whisky lassan, de biztosan szétmarja bennem a türelmet.

– Beengednél? – kérdezi hűvösen, és már mozdul, hogy belépjen.

Az ajtófélfának támaszkodom, elállom az útját.

– Nem. Ez nem a te házad, ahol megmondod, ki mit csináljon. Mit nem fogsz fel abból, hogy nem akarlak látni?

Mély levegőt vesz, és az ajtó peremére teszi a kezét, hogy még ezzel is ingereljen. Szeme végigsiklik rajtam, aztán elhúzza az orrát.

– Részeg vagy. – Megvetően lebiggyeszti a száját.

– Nem vagyok – vetem oda, de érzem, hogy túl gyorsan és túl élesen jött a válasz. – Csak próbálom elviselni a gondolatot, hogy mindig meg akarod mondani, mikor mit tegyek és kivel.

– Kénytelen vagyok, mert te semmit sem teszel azért, hogy jobb legyen a családodnak. Bezárkózol és piálsz, mint valami lezüllött szerencsétlen, miközben a sebeidet nyalogatod egy olyan élet után… – elharapja a mondatot. Tudja, hogy nem jó ötlet, ha feszeget bizonyos témákat.

Összeszűkül a szemem.

– Ne folytasd! Egy rohadt szót sem akarok hallani, világos? Mert, ha újrakezded a mocskolódást, úgy rúglak ki innen, hogy a saját medálod se talál vissza hozzád!

– Mi ez a szánalmas kis színjáték már megint? – veti oda élesen. – Azt mondtad, hogy rendbe hozod a kárt, amit okoztál a családnak. Ehelyett mit kell hallanom? Nicole-lal borzalmasan viselkedtél a partin. Sírva hívott másnap, hogy nem érti, milyen ember lett belőled.

– Fogd be, nem ígértem neked semmit. Azt mondtam, hogy majd meglátom, mit tehetek, hogy a cégnek jobban menjen. Ami pedig Nicole-t illeti, az már a múlt, nem fogom feleségül venni.

– De igen! Ha valóban komolyan gondolod, hogy segíteni akarsz a családodon. Nézz magadra – húzza el undorodva a száját. – Mi lett belőled? Dublin legkapósabb agglegényéből egy whiskyszagú lúzer.

– Takarodj! Még mielőtt olyat teszek, amit lehet, magam is megbánok. – A hangom mély és veszélyesen higgadt. – Mert hidd el, anyám, most épp semmi nem tart vissza attól, hogy megfojtsalak.

Hosszan néz. A szemében a düh lángja ég. Aztán elmosolyodik. Azzal a jól ismert, számító mosolyával.

– Előbb-utóbb úgyis elérem, amit akarok. Ha azt mondtam, hogy elveszed feleségül Nicole-t, akkor az így is lesz.

– A francokat – vágom rá fáradtan, és a homlokomhoz dörzsölöm a tenyerem. Nicole tehetséges és dekoratív nő, jó kapcsolatokkal, mindenki odavan érte… de én sosem láttam benne mást, csak a menekülést anyám folyamatos ellenőrzése elől.

Anyámnak persze ideális választás: biztonságos zóna, tökéletesen illik az elképzeléseibe, és Nicole kellően befolyásolható. Ami pedig a legfontosabb, anyám pontosan tudja, hogy sosem voltam szerelmes Nicole-ba.

– Tudod, mit? Most tényleg nincs energiám ehhez. Hagyj békén!

Erőszakosan közelebb hajol, folytatná, de felemelem a kezem, hogy megállítsam:

– Talán még átgondolom a Nicole-dolgot. Elégedett vagy? Most pedig tűnj el! Aludni akarok végre.

Felhúzza a szemöldökét, nem hiszi el, hogy komolyan gondolom. De aztán hátralép, lassan, méltóságteljesen. Elégedetten végigmér.

– Ne feledd, Alexander… az idő nekem dolgozik – sziszegi, aztán sarkon fordul és elindul a kocsija felé.

– Még az idő is undorral fordul el tőled – mormogok utána, épp csak annyi hangerővel, hogy hallja, de ne tudjon reagálni.

Mikor becsapom magam mögött az ajtót, végre elcsitul a ház.

Nem marad más, csak a csend… és bennem a fortyogó, fáradt undor.

Medálom felizzik, könyörtelenül lüktetni kezd. A vér dübörög a fülemben, ahogy egész testem megfeszül.

Elég volt.

Fájdalmasan felsóhajtok, tudom, mit kell tennem.

3.

Darina

New York

– Annyira sajnálom, hogy nem jössz. A gyerekek is teljesen be voltak zsongva, hogy láthatják végre a keresztanyjukat. Ráadásul Greg a kedvenceddel készül.

Amara olyan bánatos kutyaszemeket mereszt rám a képernyőről, hogy legszívesebben visszaszívnám, amit az előbb mondtam. De tisztában vagyok vele, hogy most nem lennék jó társaság nekik. Azt meg nem akarom, hogy Amara végig azon rágja magát, hogy mivel tudna feldobni. Egyszerűbb így, hogy kihagyom az egészet. Majd meglátogatom őket egy nyugalmasabb időszakban. Nem kell ahhoz ünnepnek lennie, hogy Chicagóba utazzam.

– Mondd meg Gregnek, hogy eszméletlenül hálás vagyok, és amikor legközelebb megyek, behajtom rajta. – Próbálok könnyed maradni, és egy széles mosolyt villantok.

– És mikor lesz az a legközelebb? A szokásos nyári vakációnk óta nem láttunk élőben. Ez a hülye Teams pedig csak arra jó, hogy figyelemmel kísérd a gyerekeim növekedését, és hogy ők meg ne felejtsenek el. – Sértődötten fúj egyet, miközben idegesen a hajába túr. Fáradtnak látszik, kibontott haja olyan, mint egy szénaboglya, szeme alatt vastag karikák éktelenkednek.

– Josh megint nem aludta végig az éjszakát? – váltok témát, miközben együttérzően fürkészem.

– Nem – vágja rá, majd a tenyerébe temeti az arcát. – Bitang fáradt vagyok. Kicsinál, hogy minden áldott hajnali háromkor arra ébredek, hogy fejhangon visít, mert nem álmos. Ráadásul az sem segített, hogy néhány napig vele aludtam. Igazából tök mindegy, mit csinálok. – Megértően felsóhajtok, tudom, hogy hónapok óta ezzel a problémával küzd. Josh egy eleven gyerek, kicsi alvásigénnyel.

– Felkeresel egy szakembert? Nem hiszem el, hogy nincs semmilyen módszer, ami hatásos lehetne. Így tényleg kikészülsz teljesen.

– Meglátjuk, nem tudom – von vállat lemondóan. Majd könyörgően újra rákezd: – Kérlek, gyere el, úgy szeretnék felnőtt társaságában lenni! Egy olyan felnőttében, akivel elengedhetem magam, de mégsem kell folyton a gyereknevelés mélységeiről társalognom. Jó fej anyukákkal vagyok körülvéve, de már kivagyok, hogy csak a kölykökről beszélünk. Te pedig annyira más világban mozogsz, hogy imádom már csak azt hallgatni, hogy mit veszel fel reggel egy tárgyalás előtt. Vagy, hogy éppen milyen izgalmas projektet bíztak rád.

Jeges kéz szorítja össze a szívem. Ha tudná, milyen messze jár az igazságtól, biztosan meglepődne. Fogalma sincs róla, mennyire fájdalmas számomra, hogy még nincs gyerekem. A fél karom odaadnám, ha olyan családom lehetne, mint neki. Egy normális, hétköznapi élet, ahol támogatom a férjemet, iskolai eseményeket, gyerekzsúrokat szervezek, tagja vagyok az anyuka csoportoknak meg hasonlóknak.

Nem akarom, hogy a világ egy törtető, munkamániásnak lásson. Már rég nem érdekel, mennyi pénzt keresek, milyen dizájner darabokat vásárolok. De az évek alatt annyira sikeresen hoztam a szerepem, hogy mindenki elkönyvelt egy karrierista nőnek.

– Egy nagy projekt van készülőben, és csak ez a pár napom lesz annyira nyugodt, hogy kizárjam a külvilágot. Ígérem, ha túlleszek rajta, meglátogatlak titeket, és akkor csinálunk egy csajos estét is!

Széles mosolyt erőltetek az arcomra, remélem Amarának nem tűnik fel, hogy megváltozott a hangulatom. Ezért jó a videóhívás, itt könnyebb elrejteni az érzéseimet. Ha személyesen találkozunk, mindig sokkal izzasztóbb helyzetekbe kerülök. Barátnőm egy igazi kopó, ha csak kicsit is máshogy rándul meg a szám, már lecsap, hogy kiderítse, mi a bajom.

– Munka. Munka. Munka! Mennyire elegem van ebből a kifogásból. Mikor élsz már végre? A munka nem ölel át, ha szomorú vagy, a munka nem ápol, ha beteg vagy. A munkával nem lehet egy jót szexelni, de még egy kurva filmet sem lehet megnézni vele. Megértem, hogy a karriert választottad a család helyett, de attól még lehet magánéleted – fakad ki indulatosan.

– Sajnálom, Amara – sóhajtok fel, majd gyorsan elbúcsúzom, mielőtt kitörne belőlem a zokogás. Szavai olyan mélyen fúródtak a szívembe, hogy a hányinger kerülget, mert tökéletes leírást festett szánalmas életemről.

Idegesítő csend telepedik rám, amikor kikapcsolom a laptopom. Néhány percig magam elé meredek és a száguldó gondolataimat próbálom lecsillapítani.

Magam alatt vagyok, semmi sem úgy alakul, ahogy szeretném. Ez az év meg egyenesen katasztrofálisra sikerült. Szívből örülök, hogy hamarosan itt a hálaadás, mert ez azt jelzi, hogy nyakunkon az év vége.

A medálom lüktetni kezd a pólóm alatt. Akaratlanul is odakapom a kezem. Forró és élettel teli. Különös, mert ahogy a dolgaim rosszra fordultak, úgy kezdett a gyémántszív magára találni. Soha azelőtt nem lettem volna képes Alexandert megszólítani, mindig ő keresett, de pár napja olyan energiahullám áradt szét bennem, hogy hirtelen azt vettem észre, hogy a fejében vagyok. Pont akkor, amikor Nicole Simons kikezdett vele.

Gyilkos düh kerített hatalmába, ami rosszabb volt, mintha féltékeny lennék. Az elnyomott sérelmek kontrollálatlanul törtek a felszínre. Akkor tudatosult bennem igazán, hogy elegem lett. Hét éve másra sem várok, csak a röpke találkozásainkra, amik csak arra elegek, hogy kiéljük a vágyainkat. Arra már nem, hogy mélyen elbeszélgessünk. Pedig rengeteg kérdés van nyitva, amire egyre türelmetlenebbül várom a választ. Alexander pedig csak hallgat vagy elodázza a dolgokat.

Mindig majd, majd, majd!

Gyűlölöm ezt a szót. Márpedig most már tudni akarom, mi történt velünk régen. Milyen életeink voltak. Mikor kezdődött a kötelékünk. Mert abban biztos vagyok, hogy kell lennie kezdetnek. Mindennek van, a mi történetünknek is kell lennie.

Aztán ott van még a veszélyes anyja. A gyönyörű Melyna. Alig tudok róla valamit. Csak a bulvárhírekből szerzett információkból és abból tájékozódom, amit Alexander mesélt. Egyszerűen nem akarom elhinni, hogy olyan veszélyes lenne, mint azt ő állítja. Rideg, fennhéjázó nőnek látszik, de attól még nem hiszem, hogy veszélyes. Ha meg az, akkor Alexander miért nem avat be a részletekbe? Már kezdem azt hinni, a fele sem igaz annak, amit mond.

Lehet, arra megy ki az egész, hogy ezzel a mesével burokban tartson, elzárva a normális élettől, mert így bármikor a rendelkezésére állok, amikor neki alkalmas.