BENEDEK ELEK

SZÉKELY NÉPBALLADÁK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

IMPRESSZUM

AZ OLVASÓNAK

KŐMÍVES KELEMENNÉ

BUDAI ILONA

JÚLIA SZÉP LEÁNY

UGRON JÁNOS

MOLNÁR ANNA

BARCSAI

SZILÁGYI ÉS HAGYMÁS

BÍRÓ SZÉP ANNA

A PÁRJAVESZTETT GERLICE

VILÁG SZÉP ERZSÓK

A LEGSZEBB VIRÁG

KIS JŰLIA

A MOLNÁR INASA

BETLEN ANNA

BANDI ÚRFI

SZŐCS MÁRI

FOGARASI ISTVÁN

KEREKES IZSÁK

A MEGÉTETETT JÁNOS

SZÉP ILONA

AZ ÁRVA LEÁNY

KIS GERGŐ ISTVÁNNÉ

SZABÓ ORZSIKA

A RAB LEGÉNY

HÁROM TOLVAJ LEGÉNY

A SZÉKELY KATONA

ÁRVA GILICÉRŐL

A FOGOLY KATONA

VÁRADI JÓZSEF

A HEGYI TOLVAJ

KIS ILONA

HÁROM ÁRVA

KÁDÁR KATA

GÖRÖG ILONA

BÍRÓ MÁTÉ

AZ OLVASÓNAK

Bokrétát kötöttem a székely népballada-költészet legszebb virágaiból, szeretettel nyújtom át nektek, magyar testvérek. Aki ezt a bokrétát kötötte, e virágok egy részét maga gyűjtögette ifjúkorában, s keblébe rejtve hozta fel a székely havasok közül az anyaország szívébe. E néhány szál virággal indult „hódító” útjára a tizenhét éves gyermekifjú, s megfutván negyven esztendőnél hosszabb írói pályáját, a szülőhazájába tán örök időre visszatérő öregember e bokrétával búcsúzik tőletek… Úgy érzem, hogy tartozom e bokrétával nemcsak magyar testvéreimnek, kik a székely gyermekifjúnak szállást adtak, s az esztendők során szívükbe fogadtak, de tartozom szülőföldemnek is, szülőföldem népének, melynek költészetében gyökeredzik az én olyan-amilyen költészetem. Akarom, lássátok, magyar testvérek, mely gazdag lelkű nép az én népem, ez idő szerint e világnak minden népe közt a legszomorúbb. Akarom, lássátok, hogy e nép sohasem volt igazán vidám kedvű: több mint ezer esztendőn keresztül állandóan ott borongott fel-fellobbanó vidámsága fölött az egetverő, zordon hegyek közé szorult, az életét, a földjét, a házát védő nép mélabúja. Ennek a népnek lelkén örökös nyomot hagyott a múlt, s a jelen, ez a mai jelen, ezt a nyomot még mélyebbre vágta lelkében, oly mélyre, hogy ez már szívet hasogató. Ebből a gyászos időkből már nem balladák, de komor tragédiák születnek majdan, évszázak múltán…

A székely népballada-költészet gazdagságának könnyű a magyarázata. Bármerre nézett e nép, az égnek meredő hegyek ormain véres harcokról regélő várak bús omladékait látta. Nem, nem, ez a nép nem feledheté a múltat, ennek a múltnak sok-sok dicsőséges, sok-sok fájdalmas eseményeit. A töredékes Szilágyi és Hajmási, mely Gyulai Pál tollán gyönyörű költői elbeszéléssé kerekedett, a török császár udvarába vezet, ott is a török császár udvarának a tömlöcébe: ott senyvedez szomorú rabságban két magyar ifjú. Török császár udvarába, ott is török császár udvarának tömlöcébe vezet a székely katona: ottan siratozza szomorú rabságát, mígnem tengernek a habja székely katonával egy helyre habarja császár szép leányát, gyönge violáját... S ihol a kuruc vitéz, jó Kerekes Izsák, ki egymaga küzd meg a szebeni rácok seregével; aki „egy elémentében gyalogösvényt vága, egy visszajöttében szekérutat nyita”. Történeti nevek: Barcsai, Báthori, Bethlen, ismeretes nemes családok vonulnak fel sorban – mind a nép vonultatja fel őket, a szabadságára, a „minden székely nemes” hagyományra féltékeny, büszke nép. Termékeny lelke alig-alig ajándékoz magamagának egy-egy balladás verset, minő a Nagy – Bihal Albertné, meg Júlia szépleány: amaz egyike leghatásosabb népballadáinknak, emez a legszebb tán valamennyi közt. Ezen a földön még a kőmíves is úr. Déva vára építőjének, Kelemen kőmívesnek a felesége hintón hajtat az épülő várba:

Kocsisom, kocsisom,
Kedvesebb kocsisom,
Húzd elé a hintót,

Fogd bé a lovakat
A hintó az enyém,
A ló az uradé,
Tiéd csak az ostor,
Egyiket se kíméld!

Nagyúri asszony Budai Ilona is, de lám, gyalog, futva menekül az ellenség elől. Nincs ideje hintóba fogatni, hóna alá fogja kincses kis ládáját, két kezén vezeti hajadon kislányát, futkosó kisfiát. De drágább neki a kincse, mint két gyermeke: amint közeledni hallja lovak dobogását, hiába rimánkodnak, veszni hagyja őket. Ám szembe jön vele egy bivalytehén, amely az idei borját szarva között hozta, a tavalyi borját maga után rítta, s keservesen kárhoztatja magát Budai Ilona. Most már visszamegy a gyermekeiért, hívja őket, de hiába hívja; a legkegyetlenebb büntetéssel büntetik a gyermekei: megtagadja hajadon leánya is, futkosó fia is.

Bizony nem megyek én, mert nem voltál anya,
Ha az lettél volna, itt nem hagytál volna!

Kőmíves Kelemennét szép gyöngén megfogja tizenkét kőmíves, tűzbe teszik, gyönge hamvát mészbe keverik – így állítják meg magas Déva várát gyönge asszonyvérrel… Júlia szépleány a halálnak eljegyzettek lázas állapotában megy búzavirág-szedni a búzamezőbe, s látván látja, amint a magas egekből egy szép gyalogösvény jődögél le, azon ereszkedik fehér fodor bárány, szarva között hozván a napot s a holdat; két szarvában két szép aranyperec; két oldalán két szál égő gyertya; mennyi szőreszála, annyi csillag rajta. És hívja fehér fodor bárány Júliát az égbe, a szent szüzek közé, ahol híja esett
szüzek seregének. Otthon elmondja anyjának a látomást. Érzi, hogy halálát jelenti e látomás, s kéri anyját, sirassa el: „Hadd halljam életemben, hogy’ siratsz holtomban!” S elsiratja anyja, gyönyörűen siratja el – a régi székely siratóénekek költői nyelvén. Szegény, együgyű asszony Nagy-Bihal Albertné is, mint Júlia anyja. Koldusnak öltözve megy be Törökországba, a császár udvarába: ott lakik a leánya, fenn a palotán. Kis vágás kenyeret, kis pohár vizet kér: durván tagadja meg a leánya s tömlöcbe vetteti. Minden szépet, minden jót ígér a leány, amikor megtudja, hogy tulajdon anyjához volt szívtelen, de már késő: gyilkos haraggal utasít ez vissza gyönge feredőt, gyönge levest, bársonyhintót, hatvan paripát, hatvan katonát.

Igen, igen, ezek mind igen szomorú történetek: valóban szükségét érezzük Görög Ilona és Zetelaki László napsugaras, mosolygós történetének. Micsoda ravasz legény ez a Zetelaki László! Halálos beteget színlel, s váltig erősíti az édesanyjának: bizony csak meghal ő Görög Ilonáért! Ne halj meg, ne halj meg, kérleli az anyja, építek én olyan csudamalmot, hogy mind eljőnek csudájára a szüzek, szép leányok, eljön Ilona is. Egy szó sincs arról, hogy László anyja csudamalmot épített (néhány sor kivételével párbeszéd az egész ballada), azt már Görög Ilonától tudjuk meg, aki szeretné látni a csudamalmot, de nem ereszti anyja: fél, hogy megvetik a hálót, megfogják a halat? Tovább epekedik, tovább hamiskodik Zetelaki László, s anyja most csudatornyot épít, de Ilonát az anyja ide sem ereszti. Most már nem mondja az anyja Zetelaki Lászlónak: ne halj meg, ne halj meg, de sőt inkább halj meg, fiam, halj meg, Zetelaki László, oda is eljőnek híres szép leányok csudahalott látni, a tied is eljön, szép Görög Ilona ... És megy Görög Ilona csudahalott látni. És szinte látjuk, amint hamiskodva csudálkozik, fejét csóválgatja s mondja, amint következik: