Tartalomjegyzék

A Lilaruhás lány

A LILARUHÁS LÁNY

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó

A törött lámpa

A sziget

Barátság

Indulhat a nyár!

A sziget titka

Másfél évvel korábban

Véletlen

A legmagasabb csúcs

Váratlan találkozás

Látomás

A keleti parton

A Kalóz

A titkos kirándulás

Felelsz vagy mersz?

Ismeretlen vizeken

Ecset

Szeszélyes szeptember

Férfiak

Valami véget ért

Hidak

Fátyol

A Szerzőről

A Szerző további könyvei

Lépj kapcsolatba a Szerzővel:

Grósz Ákos

A LILARUHÁS LÁNY

© Grósz Ákos 2023

Kiadó: Grósz Coaching Kft.

Minden jog fenntartva.

A borítót festette: Buza Marianna

1. kiadás: 2023.01.04.

––––––––

Ez az e-book kizárólag az Ön személyes szórakoztatására készült. Nem adható el, vagy adható tovább más személyeknek. Ha szeretné megosztani ezt a könyvet egy másik személlyel, kérjük, vásároljon egy további példányt minden egyes címzett számára.  Ha ezt a könyvet olvassa, és nem vásárolta meg, vagy nem kizárólag az Ön szórakoztatására vásárolta meg, akkor kérjük, térjen vissza a kedvenc kiskereskedőjéhez, és vásárolja meg saját példányát.

Köszönjük, hogy tiszteletben tartja a szerző kemény munkáját.

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Előszó

A törött lámpa

A Sziget

Barátság

Indulhat a nyár!

A sziget titka

Másfél évvel korábban

Véletlen

A legmagasabb csúcs

Váratlan találkozás

Látomás

A keleti parton

A Kalóz

A titkos kirándulás

Felelsz vagy mersz?

Ismeretlen vizeken

Ecset

Szeszélyes szeptember

Férfiak

Valami véget ért

Hidak

Fátyol

A Szerzőről

A Szerző további könyvei

Lépj kapcsolatba a Szerzővel

Köszönetnyilvánítás

Hosszú út volt, míg újra írásra adtam a fejem, és nem azért, mert nem szeretek írni, sokkal inkább azért, mert mindig volt valami más. Vállalkozás, család, pörgés. 2020-ban tanultam meg végre újra időt adni annak, amit egyszer - nagyjából egy évtizeddel ezelőtt - elkezdtem. 2011-ben írtam az első könyvem. Aztán elrepült egy évtized a majd leülök írni gondolattal. Szóval köszönöm az életnek, hogy 2020-ban visszavezetett az útra, amit egyszer elkezdtem. Hála van bennem. Köszönöm a feleségemnek, aki az inspirációt adta ehhez a könyvhöz az alkotásával, és azért is köszönet neki, mert olyan társ, akiről mindig is álmodtam. Egy ilyen háttérrel sokkal jobban ki lehet teljesedni. Hálás vagyok a kollégáimnak, és főleg az üzlettársamnak, hogy immár a felszabaduló időmet más értékekkel tölthetem meg, mint amilyen ez a könyv is. Nem tudom ki hogyan ír, én sosem tudtam kitalálni a történeteket, egyszerűen csak jön valahonnan mélyről. Így volt ez már gyerekkoromban is, csak épp nem foglalkoztam vele. Áramlanak a szavak, születik a történet és közben egy különleges világba utazok. Hálás vagyok az utazásokért. Köszönöm!

Végül, de semmiképpen sem utolsó sorban, köszönöm, hogy megvásároltad ezt a könyvet, köszönöm, hogy engem választottál idegenvezetődül, hogy elkalauzolhassalak egy olyan világba, ami tudom, hogy különleges lesz számodra is.

Előszó

2022 májusában a feleségem egy festménnyel fogadott. Annyira megérintett a festmény, hogy elhatároztam, másnap erről a műről fogok írni. –  Pont előtte fejeztem be a másik könyvemet. –  Elhatároztam, hogy befejezem a korábbit, amit 2020-ban kezdtem, hogy ne csak esténként szülessen meg néhány sor. Végül a festmény, amit borítóképként is láthatsz, elindított egy utazásra. Csodának tartom ezt a könyvet és nem azért, mert én írtam, sokkal inkább azért, mert nem gondoltam volna, hogy egy festmény ilyen kalandra hív, és ahogy írtam már a köszönetnyilvánításban, sokszor úgy érzem, hogy én a kéz vagyok, aki gépel, és a történetek, cselekmények mélyen belülről érkeznek. Maya világa egy olyan hely volt számomra, ahova alig vártam, hogy belépjek. Könnyed, lágy, mégis érzelmekkel teli és emellett biztonságos.

Az foglalkoztat, hogy milyen lenne a világ, ha az emberek tényleg odafigyelnének önmagukra és egymásra is, ha nem a megszokott sablonok mentén reagálnának, hanem szívből éreznék egymást. A lilaruhás lány világában ezt is szeretném átadni.

Még valami! Amikor a könyvet írtam, ezt a lejátszási listát hallgattam a Spotify-on:

https://open.spotify.com/playlist/3roclT31WPngDCQUI1GhB5?si=f5405e84e7854377

Azért osztom meg veled, hogy még inkább át tudjam adni azt a miliőt, amit ez a könyv teremt.

Csak vegyél fel egy fejhallgatót és engedd el a külvilágot!

Jó olvasát kívánok!

A törött lámpa

A viharos szél szüntelenül tombolt, olyan magasra verte a hullámokat, hogy a szikla szirteken átcsapva még az országutat is elöntötte, bonyodalmakat okozva ezzel az épp ott haladóknak. Még csak délután volt, de mintha éjszaka lett volna. A hírekben többször bejelentették, hogy szokatlanul nagy vihar érkezik, ami nem jellemző az évnek ebben a szakaszában. Maya csendben bámult kifelé a szobája ablakán. Előtte a hatalmas fát a vihar tépkedte s egy-egy széllökésnél még az ablak üvege is megremegett. Imádta a vihart! Volt valami misztikus ebben a felfoghatatlan erőben, és volt valami békés a szoba biztonságában. Ennek a kettőnek az egyvelege pedig egy édes kis varázslatot csalt elő Maya számára.

- Maya! Maya, fent vagy? Hahó kislányom!

- Itt vagyok Anya! – kiáltotta.

- Gyere! Segíts!

Maya egykedvűen tápászkodott fel az ablak elől.

- Megyek!

A szobája mellett most nem csúszott végig a korláton, ahogy szokott.

- Apa mikor jön haza? – lépett oda anyukájához, aki sebesen öltözködött.

- Valami baj van?

- Nem, dehogy is. Minden rendben van!

- Apukádnak rengeteg ilyenkor a tennivalója, hisz tudod. De ne aggódj, nem sokára itthon lesz.

- Miért nem mehettem vele? Miért öltözködsz?

- Tudod, túl veszélyes lenne ebben az időben! – lépett most elé Jill, és végig simította az arcát.

Maya bólintott és sóhajtott egy nagyot.

- Akkor miért öltözködsz kapkodva? Valami baj van? Mit segítsek?

- Mrs. Clairnek kell segítenünk, mert befolyt a pincéjébe a víz, Sam és a fia már ott vannak szivattyúzni, de menteni kell a menthetőt.

- Szóval kimegyünk a viharba?

- Kimegyünk a viharba!

- Ez az! – lelkesült be Maya.

- De segíteni megyünk, nem játszani és majd meglátod, a vihart nézni, és benne lenni, egészen más élmény!

Maya lelkesen bólogatott miközben felvette a sárga esőkabátját és a gumicsizmáját. Ahogy kiléptek az ajtón egyből beléjük kapott a viharos szél, Maya majdnem elesett, aztán belekapaszkodott Anyukája kezébe, és elindultak a szemben lévő házhoz, ahol Mrs. Clair és néhány szomszéd már mentették a pince tartalmát, amennyire lehetőségük volt ebben a viharban. Maya, valahogy most elvesztette a misztikusság érzését, elillant a varázslat, ami még az ablakban megvolt. Nekiláttak a pakolásnak, minden cuccot a garázsba és a tornácra hordtak fel. A szivattyú kitartóan dolgozott, és pumpálta ki a vizet a mélyből. Maya alig várta, hogy végezzenek és elmesélhesse az apukájának, hogy ő is megmentetett valakit.

Jill telefonja megcsörrent, miközben épp egy lámpát tartott az egyik kezében, elővette a zsebéből, és csak nézte egy pillanatig. Megremegett a keze, ahogy megnyomta a zöld ikont. Maya pont az egyik dobozt hozta fel a pincéből. Jill kezéből kizuhant a kis lámpa a földre, majd a lámpa porcelán része darabokra törött, mintha csak lassított felvétel lett volna, ahogy a sáros talajra érkező lámpa megreped, közben az esőcseppek szüntelenül hullottak a darabjaira hulló lámpára. Maya sárga esőkabátja tükröződött vissza a lámpa egyik darabjában.

A sziget

Már fél éve éltek a szigeten, de Maya még nem járt az óceánparton, leszámítva a megérkezésük első napját, amikor a kompról leszálltak.

- Maya! Gyere kész a reggelid! Mindjárt indulnunk kell.

Maya némán lépdelt be a konyhába. Fekete ruhája ma is segíteni fog neki távol tartani másokat. Jill némán figyelte imádott kislányát, és közben tanácstalan és kétségbeesett volt. Elveszett ő is azon az estén, és ami még nehezebb volt számára, hogy Maját sem találja azóta. Maya szótlanul kezdte enni a reggeli müzlit.

- Milyen napod lesz ma kincsem?

- Ugyanolyan – bökte oda.

Jill mély levegőt vett, és úgy döntött, nekifut századszorra is.

- Maya! Tudom, hogy nehéz neked! Annyira visszafordítanám az időt, ha tehetném, hogy megvédjelek a szenvedéstől és a fájdalomtól. Mindkettőnknek nehéz, de meg kell értened, hogy csak te vagy nekem és tovább kell lépnünk az életben, mert ő is ezt akarná!

- Mit tudsz te arról, hogy Ő mit akarna? – csattant fel Maya, majd felkapta a táskáját és elviharzott.

Az iskolabusz döcögő ritmusa kicsit oldotta Maya feszültségét.

- Szia! – szólította meg egy fiú, aki most szállt fel a buszra.

- Melléd ülhetek?

Maya maga mellé dobta a táskáját, majd újra az ablakon bámult kifelé.

- Ezt igennek veszem – a fiú felkapta Maya táskáját, és mellé huppant.

- Ez egy nem volt, Te tuskó! – förmedt rá Maya.

- Nem akarom, hogy mellém ülj! Húzz el innét!

- Az én nevem Pedro.

- Te vagy az új lány, aki senkivel sem barátkozik.

- Hallod fafej! Nem vagyok rád kíváncsi, szóval kopj le most!

- Mindjárt kitalálom a neved!

Maya felugrott, hogy átüljön máshova. Ekkor a busz egy hatalmasat fékezett, és Maya előre repült, majd ahogy földet ért, elveszítette az eszméletét. Éles fények villantak meg előtte, majd üvöltve riadt fel, mint akinek lázálmai vannak.

- Apa! Apa!

Körbenézett, ekkor látta, hogy az iskola orvosi szobájában van. Egy kedves hölgy simogatta meg a fejét.

- Még pihenned kell! Nemsokára ideér az orvos is és megvizsgál, de örülök, hogy jobban vagy!

- Veszélyes a mozgó buszon felállni! Nagyobb bajod is eshetett volna! Édesanyád is nemsokára ideér, és az egyik barátod aggódva várakozik kint a szoba előtt, bejöhet?

Maya elcsodálkozott, hisz nincsenek is barátai. Kíváncsian biccentett.

Pedro lépett be aggódva, egy nagy csokor virággal.

- Jól vagy?

- Te?

- Csak tudni akartam, hogy jól vagy-e!

- Miattad történt az egész! Ha békén hagytál volna, akkor most nem feküdnék itt.

- Ha most nem feküdnél itt, akkor nem kaptál volna tőlem ilyen szép csokor frissen szedett mezei virágot.

Maya elkapta a fejét. A nővér megérintette Pedro vállát és jelezte, hogy menjen inkább. Az ajtó finoman csukódott be mögötte.

- Szóval Maya, ugye? Így hívnak?

Maya még mindig a másik oldalra fordított fejjel bólogatott.

- Valami nagyon nyomja a lelked, de tudd, hogy azzal, hogy másokat megbántasz, nem fogsz megszabadulni az érzéstől. Azzal pedig, hogy másokat eltolsz magadtól, csak még inkább magadhoz bilincseled azt az érzést. Ezzel csak egy probléma van, és ez az, hogy az érzés nem hoz vissza senkit és semmit, csak megmérgezi a szép emlékeket.

- Mit tud maga erről? – vetette oda kissé flegmán Maya.

- Az életben veszítünk el hozzánk közelálló, számunkra fontos embereket, minél öregebbek leszünk, annál többet, ám azzal, hogy őket gyászoljuk, nem feledkezhetünk meg a saját életünkről és főleg azokról nem, akik szeretnek minket és gondoskodnak rólunk, mint ahogy anyukád.

Maya a fejére húzta a takarót.

- Csak gondolkozz el ezen, mert te még nagyon fiatal vagy ahhoz, hogy elzárd az élet ajándékai elől magadat!

A nővér aztán felállt, és kilépett az ajtón. Maya, ahogy visszafordult látta, hogy a csokor virág ott maradt az ágya mellett, és kellemesen illatozott. Néma könnyek gördültek ki a szeméből. Édesanyja ekkor viharzott be hozzá zihálva.

- Kislányom! Kislányom, had nézzelek, minden rendben veled? Nem esett bajod?

A nővér is visszalépett.

- A jelek szerint jól van, de meg kell várnunk a doktor úrat, hogy mit mond, az alapján tudjuk majd kiengedni.

Jill magához szorította Maját és sírni kezdett. Maya is átölelte szorosan az édesanyját és zokogni kezdett.

- Sajnálom Anya! – szipogta. Sajnálom, hogy nem voltam veled, és nem álltam melletted!

- Nem akarlak téged is elveszíteni kislányom. A szívem szakad meg érted. Azon a napon elég volt édesapádat elveszíteni! Szükségem van rád!

- Nekem is rád Anya!

Az illat ismerős volt, imádta, mindig is imádta, mióta létezik ezen a világon, hogyne imádta volna, hisz még kúszni sem bírt és már a friss óceán illatát szívta magába. A homok lágyan süppedt be a talpa alatt, a homokszemcsék a lábujjai közé kúsztak, mélyeket szippantott az ismerős illatból, ahogy a szél belekapott a hajába és a ruháját is vitorlává varázsolta. Fél éve, hogy a szigetre költöztek, és most lépett először a homokba, bár a táj kissé más, mint otthon volt, mégis az illat és a homok – bármerre is járjon –, az otthon harmóniáját csalja elő a szívéből. A pálmafák finoman himbálóztak a langyos fuvallatok között, és Maya végre megérkezett. A hullámok ritmusra úsztak ki a partra, Jill az autóból figyelte élete kincsét, ahogy végre meg mer érkezni az új életükbe.

Maya letérdelt a vizes homokra és az ujjait mélyen beletúrva összeszorította. Szeméből könnycseppek hulltak ismét a sós óceán hullámai közé, majd finoman lemosta kezéről a homokszemeket és felegyenesedve újra a távolba meredt. Az emlékek még fájnak, de az idő átformálja a sebeket erős kötelékké, ahogy Maya is újra felfedezi a saját életét. A fodrozódó víz felszínén megcsillanó napfény visszatükröződve most pont Maya szemét kápráztatta el. Még egy utolsó mélyet szippant az óceán illatából, majd a papucsát felhúzva visszaszaladt anyukájához. Ő akart itt megállni az orvostól hazafelé. Hisz apukájának a mindene volt az óceán, ahogy neki is. Amikor az óceánparton van, amikor a homokot az ujjai közé szorította, apukája kezét markolta, amikor a könnyei az óceánba hulltak, apukája vállára pottyantak. Most már tudja, hogy sosem veszíti el.

Másnap reggel dúdolva készülődött, ami igen csak meglepte Jillt is. Bárcsak a felnőttek is ilyen könnyedén tudnának váltani, ahogy a gyerekek teszik. Maya lelkesen szaladt be a konyhába, haja megfésülve és copfba fogva, de ami ennél is megdöbbentőbb volt Jill számára, hogy színes ruhát viselt.

- Nocsak! Egy új Mayát látok magam előtt?

- A lehető legújabbat! – mondta mosolyogva Maya, majd körbefordult, hogy anyukája megcsodálhassa.

- Egy csoda vagy Maya! Örülök, hogy ilyennek látlak!

- Tudod Anya! Neked is meg kell próbálnod!

- Most ezt komolyan mondod?! – csattant fel humorral töltve az anyukája.

- Igen Anya! Most már látom. De ne aggódj, majd segítek neked!

Aztán szorosan megölelte és elrohant.

Jill kissé bambán nézett utána, ahogy kiviharzott a házból, de boldog volt, hogy végre visszakapta a kislányát.

Maya lelkesen figyelte a busz ablakán, hogy mikor érnek ahhoz a megállóhoz, ahol Pedro fog felszállni. A busz megállt, a fiú felszállt, majd elindult hátrafelé. Maya a két szék közül fürkészte őt. Pedro megtorpant, majd leült egy másik székre. Maya csalódottan fordította újra az ablak felé a tekintetét, aztán picit visszanézett újra, és látta, hogy a fiú egyedül ül. Megvárta, hogy a busz megálljon egy lámpánál, majd felugrott és odahuppant a fiú mellé.

- Maya vagyok – mondta mosolyogva.

Pedro hirtelen nem is tudta, mit szóljon, nagy nehezen kimakogott egy hellót.

- Jobban vagy? – kérdezte, aztán óvatosan végignézett Mayán és nyugtázta:

- Jobban vagy! Örülök!

- Bocsánat, hogy durván bántam veled! Nem a te hibád volt a tegnapi.

- Semmi gond – biccentett Pedro.

- Szóval, hogy tetszik a sziget?

- Hm, még szoknom kell, de szerintem szeretni fogom – tette hozzá lelkesen.

- Ha gondolod, suli után lemehetünk az óceánparthoz, szívesen megmutatom neked a legszebb részeket, és a legizgalmasabbakat is.

Aztán körbenézett és közelebb hajolt Mayához.

- És a legtitkosabbakat is – súgta oda a lánynak.

- Megegyeztünk! - mondta vigyorogva Maya, majd kezet nyújtott, hogy megpecsételjék az egyességüket.

A biciklik szélsebesen hasítottak az óceánparti bicikliúton, a láncok tépték előre a kerekeket minden egyes fordulattal, gyorsabban és gyorsabban. Maya már kiállt a nyeregből, úgy tekert és közben lihegett. Pedro kemény tempót diktált, de jó oka volt rá, hisz valami nagyon fontosat szeretett volna mutatni Mayának.

- Mindjárt ott vagyunk! – kiáltotta hátra.

- Az jó lesz már! – kiáltotta vissza Maya.

A bicikliút elfogyott, és a viszonylag jól biciklizhető óceánparti dűnék között haladtak tovább. Maya azt hitte, kitekernek már a szigetről is. A dűnék, mintha nem akartak volna fogyni, és csak egy keskeny, épp hogy biciklivel járható kis ösvényen tudtak haladni, ahol a talaj még elég kemény volt ehhez a művelethez. De legalább már nem rohantak, hisz itt jóval nehezebb volt tekerni. Egyszer csak elfogytak a dűnék és csak a végtelen víz terült el előttük, miközben a nap fényhidat nyitott a partra. Pedro eldobta a biciklit és drámaian széttárta a kezét.

- Hát nem csodálatos? – kiáltotta a lihegő Mayának, aki próbálta összeszedni magát és még nem is eszmélt rá, hogy hol is van.

Végre, pár pillanat múlva, mire Pedro mellé ért, meglátta a csodát.

- Tudod, apukám hozott ide ki először, őt pedig az ő apukája. Sokan nem szoktak errefelé jönni, mert itt nem olyan jó fürdeni. A szigetnek ennek a felén sok a medúza, de a látványról is lemondanak így.

Pedro lehuppant a füves homokba és intett Mayának, hogy üljön oda mellé. Maya is lehuppant és kényelmesen hátra dőlve csodálta a fényjátékot a vízfelszínen.

- Nagyon szép! – szólalt meg kisvártatva Maya.

- Az én apukám is szerette az óceánt, tudod?

- Sajnálom apukádat! A suliban hallottam csak, hogy elvesztetted nem olyan régen.

- Igen, de tegnap azt éreztem, hogy újra együtt voltunk. Az óceán volt az élete, szóval most, hogy itt vagyunk, olyan, mintha most is velem lenne.

- A nagypapám mikor meghalt, egy hajóra tették, ami a végtelen vízen messzire vitte.

- Talán most együtt figyelnek minket a túlpartról.

- Igen, lehet... – sóhajtott Maya egy nagyot.

- Valamiért azt érzem, hogy még újra láthatom őt.

- Az apukádat?

- Igen!

- Hát kívánom, hogy így legyen, csak ne a túloldalra kelljen menned miatta.

- Elmennék a túloldalra is.

- De az tudod mit jelent!

- Azt, hogy meghalok?

- Igen! És még fiatal vagy, egy csomó minden áll előtted, szóval szerintem apukád nem így szeretne találkozni veled.

- Bölcs vagy Pedro! – nevette el magát Maya.

- Jól le is szidna, hogy mit csináltam, mint amikor nem raktam össze a játékaimat, pedig már sokadszor kért meg. Aztán fogta és berakta egy nagy zsákba őket, azt mondta, ha megtanulom megbecsülni, amim van, akkor visszakapom azt, amit nem becsültem meg. Nagyon megbántott, de aztán feltaláltam magam a megmaradt játékaimmal, és pár nap múlva megjelent a zsákkal a kezében. Azt mondta, látja, hogy megbecsülöm, amim van, így visszakaphatom azt, amit nem becsültem meg, hogy most máshogy csináljam.

- Húú! Nagyon bölcs volt az apukád! Mit csinált, mármint mivel foglalkozott?

- A partiőrségnél dolgozott, amolyan főnök volt ott.

- Azta! Nagyon izgalmas lehetett!

- Inkább halálos! – hajtotta le a fejét Maya. Pedro megsimogatta a hátát.

- Tudod mit, Maya? - pattant fel.

- Átjöhetnél vacsorára hozzánk! Szerinted anyukád elengedne? Megmutatnám neked a másik legcsodálatosabb dolgot itt a szigeten!

- Hm, nem is tudom! Most nem vagyok olyan hangulatban.

- Jó, mert nem is most kell jönnöd, hanem, ha visszaértünk, akkor majd ráérsz olyan hangulatba kerülni. Viszont verseny hazáig!

- Neem! Azt már nem! Ide is alig győztem a tekerést utánad! Most én megyek elől, az én tempómban, és ha szeretnéd, hogy átmenjek vacsorára, akkor el kell kéredzkednem!

- Ez az!! Már alig várom, hogy megismerje a családom az új barátomat! – pattant fel közben a bringára Pedro.

Maya kicsit zavarba jött, hisz már jó ideje nem mondta senki neki, hogy a barátja. Melegséget érzett a szívében.

- Na, mi lesz? Te mész elől, csak aztán ne legyél csiga, mert ránk sötétedik!

Maya felugrott a bicójára és elsuhant Pedro mellett.

- Na, ki a csiga?

- Ez az!! Szuperül száguldasz Maya! Gyerünk!

Mrs. Sanchez lelkesen készítette a nagy családi lakomát, amikor a két fiatal betoppant a házba.

- Szia Anya! Megjöttem és hoztam vendéget is. Ő itt Maya, a suliból ismerjük egymást! Meghívtam vacsorára.

- De jó! Örülök, hogy megismerhetlek Maya, fáradj beljebb! Hogy vagy?

- Köszönöm a meghívást! Remekül! Nagyon szép a házuk.

- Mindig örülünk, ha Pedro barátokat hoz. Gyere! Érezd magad otthon! Pedro vezesd körbe Mayát.

- Ez az!! Gyere Maya, megmutatom a családom!

Beléptek a konyhából az étkezőbe, ahol már mindenki az asztalnál ült.

- Sziasztok! Ő itt Maya, az iskolatársam! Maya, ő itt Apa!

- Helló Maya! Szólíts csak Tonynak!

- Örvendek Tony! – pirult el picit Maya a nagy család láttán.

- Ők a nővéreim, Alba és Blanca.

- Helló! – intett Maya.

- Ő itt a nagymamánk, Rosa mama.

- Örvendek Rosa mama! – hajolt meg illedelmesen Maya egy kis pukedlivel.

- Én is örvendek gyermekem! Gyere, huppanj ide közénk, és meséld el, hogy barátkoztál össze az én örök rosszcsont Pedro unokámmal.

- Maya! Ő pedig itt a bácsikám Eduardo!

- Örvendek Eduardo!

- Foglalj helyet köztünk!

- Lányok! – kiáltott be Paloma a konyhából. Gyertek, segítsetek az ételeket behordani!

Alba és Blanca egyből elindultak segíteni, és hordták be a fenségesnél fenségesebb ételeket.

- Ezek csodálatosan néznek ki! – mondta Maya.

- Új vagy itt a szigeten Maya, ugye? – kérdezte Rosa mama.

- Igen, bár már egy fél éve itt élünk anyukámmal, itt kapott munkát.

- És apukád? – kérdezte.

Pedro közben Maya mellett hevesen rázta a fejét, de Rosa mama már későn vette észre.

- Apukám, apukám meghalt – mondta ki nehezen, de tudta, hogy ki kell mondania, nem hazudhat többé sem magának, sem másoknak. A sebek csak így fognak meggyógyulni.

Rosa mama végignézett a kislányon.

- Tudod Maya, errefelé van egy mondás: Csak azt veszítheted el, akit nem zártál a szívedbe. De rajtad látom, hogy a szívedben őrződ őt, ami azt jelenti, hogy mindig veled lesz, történjen bármi is.

- Köszönöm szépen! – szólalt meg kicsit pityeregve Maya.

- Ne itasd az egereket! Inkább mondjuk el egy imát közösen az édesapádért és a többiekért, akiket elveszítettünk. Rendben?

Maya zavartan bólogatott. Közben a többiek megfogták egymás kezét, s addigra Paloma is helyet foglalt az asztalnál. Együtt, néma csendben, fejüket lehajtva, hosszú imát mondtak Maya édesapjáért, és még ki tudja kikért. Maya fél szemmel hol jobbra, hol balra pislantott ki, hisz még soha nem mondott vadidegen imát az édesapjáért. Nagyon meghatotta ez a szeretet, és szinte azonnal a szívébe zárta a Sanchez családot azon az estén.

A müzlit ma reggel is nagy lelkesen majszolta, anyukája pedig csodálta kislányát, hogy mennyire átváltozott egy-két nap leforgása alatt.

- És milyen volt Pedroéknál?

- Nagyon izgalmas Anya! Képzeld, hatalmas családjuk van! Van két nagy nővére is. Ami szerintem tök jó, bár Pedro fiú, szóval neki lehet nem olyan jó, de én imádnám, ha két ilyen nagy nővérem is lenne! És nagyon kedvesek! Rosa mama is nagyon kedves, és ott lakik velük Pedro apukájának a tesója is, és minden este együtt vacsorázik az egész család! Tudod mennyien vannak? Nagyon sokan! Paloma néni, Pedro anyukája is nagyon kedves! – és csak mesélt és mesélt a vacsora élményeiről.

- És képzeld Anya, együtt imádkoztunk Apáért!

- Együtt imádkoztatok? Apáért?

- Igen! Hát az úgy volt, hogy elmondtam, hogy meghalt, és Rosa mama azt mondta, hogy ő az én szívemben él, mert itt a szigeten ezt tartják. Csak azt veszítheted el, akit nem zártál a szívedbe! De én odazártam apát. Szóval aztán az egész család egy imát mondott, de nem tudom mit, mert mindenki magában mondta. De Anya, olyan kedves emberek, hogy csak így imádkoztak az apukámért. Jill a könnyeivel küszködve, meghatódottan hallgatta kislánya történetét. Ő maga sem értette, hogy melyik része hatotta meg jobban, a Sanchez család gesztusa, vagy az, ahogy erről az egészről Maya mesélt neki. Egy biztos, mióta ideköltöztek, most először érezte azt, hogy rendben lesznek. Rendben lesz ő is, mert Maya rendben van, és ez nagyon sok erőt ad neki. Talán először mert belegondolni abba, hogy egyszer élhetnek újra teljes életet, hogy a sebek begyógyulhatnak, és ahogy összeforrnak, erővé válnak, olyan erővé, ami egész életükre kitart majd. Valahogy így képzelte, és annyira elveszett a gondolataiban, hogy Maya mondanivalójának egy részéről is lemaradt.

- Megyek Anya, látom elkalandoztál! Remélem, szép helyre! Ja, és hétvégén szeretnék neked mutatni valamit, amit Pedro mutatott – és már indult is. - Szeretlek Anya!

- Szeretlek Maya! Rendben! Kíváncsian várom, és ne haragudj, csak elragadtak az érzések! De a jobbfélékből valók!

- Rendben Anya! – és már csukódott is az ajtó Maya mögött.

A hatalmas hullámok könyörtelenül ostromolták a partot. Pedro figyelmeztette Mayát, hogy ezen a szakaszon nem szabad közel menni a vízhez.

- Maya! Ígérd meg nekem, hogy soha nem mész ki a sziklák szélére!

- Ne izgulj! Nem vagyok tudatlan, tisztában vagyok vele, mennyire veszélyes egy ilyen sziklafal. A hullámok szétcsapják az embert a falon, mint a legyet a légycsapó.

- Mint a legyet a légycsapó? Hát ez jó! – nevetett fel Pedro.

- Ettől függetlenül, gyönyörű itt!

Előttük terült el a város az öböl túloldalán, és látni lehetett mind a két hegycsúcsot is, ami mesés panorámával ajándékozta meg a felfedezőket.

- Mindennap valami újat mutatok neked! Majd meglátod! – szólalt meg Pedro ismét.

- Szerinted létezik mennyország, Pedro?

- Milyen kérdés ez, Maya? Rosa mama már pici baba koromban megmondta, és ha ő azt mondja, akkor az így is van! Tudod, a mama sok mindent megélt, háborút és menekülést is, sok szenvedést. Számára ez a mennyország. Azt is valami ilyesminek teremthette a Jóisten!

- Hm... háát szép, de szerintem több ott a bárányfelhő, és lehet biztosan repülni is.

- Igen! Mint a szuperhősök!

- Neem, te bolond! Nem úgy, hanem úgy, mint az angyalok!

- Mi a különbség?

- Ezt most komolyan kérdezed? – meredt rá Maya.

- Hát, mindegyik repül, és mindegyik segít az embereken, nem?

- A szuperhősök bántani is tudnak, az angyalok soha! – dőlt hátra a sziklapadon és csak élvezte, ahogy a vízpermet az arcába száll egy-egy nagyobb hullámnál, közben pedig a felettük úszó bárányfelhőket csodálta. Pedro is hanyatt feküdt, és így beszélgettek tovább.

Lassan minden részletét felfedezték a szigetnek, legalábbis Maya így érezte, hisz Pedro minden délután elvitte valahova, amit még nem látott. Aztán persze anyukájával is bejárta ezeket a helyeket, és csak mesélt és mesélt, hogy mi mindenről hallott, és mi miért ilyen csodálatos. A hétvégi kirándulások újra összekovácsolták anyát és lányát. Mind a ketten izgatottan várták a következő felfedeznivalót.

Barátság

Lujza az iskola előtt szipogott ismét. Maya, most úgy döntött, odamegy hozzá.

-  Mi a baj? – kérdezte szelíden.

Lujza óvatosan tekintett fel rá, szemüvege félig bepárásodott. Haja két oldalt volt kicsit szedett-vetetten copfba fogva. Majd újra a földet bámulta és pityergett.

-  Láttalak már máskor is itt sírni. Miért sírsz? Bántott valaki?

Lujza oldalra nézett, ahol épp néhány beképzelt lány nevetgélt, és néha Lujza felé mutogattak.

-  Van kedved sétálni? Egyébként engem Mayának hívnak!

Lujza bólintott egyet és elindult Mayával az ellenkező irányba.

-  Téged hogy hívnak?

Lujza karba tett kézzel sétált, néha a felkarját dörzsölte zavarában és közben vissza-vissza pillantott a lányokra.

-  Lujza vagyok.

-  Ne foglalkozz velük! – mondta Maya és belekarolt Lujzába, úgy diktálta a sétatempót.

-  Tudod, én nem rég költöztem ide, úgy lassan egy éve lesz. Te régóta élsz itt?

-  Itt születtem – mondta szerényen.

-  És merre laksz? Nem láttalak még az iskolabuszon.

-  Autóval szoktak hozni, aztán gyalogolok, mert nálunk nem jár az iskolabusz.

-  Nem jár az iskolabusz? Az meg, hogy lehet? – Maya úgy gondolta, hogy már minden részét ismerte a szigetnek, hisz Pedro hónapok óta mindig új helyeket keres. Mostanra úgy tűnik, már kifogyott belőlük.

-  A sziget belseje felé nem jár az iskolabusz, mert arra nincs annyi gyerek, és hosszú is lenne az út. Anyukám hoz be a városba, amikor dolgozni indul, kitesz, amennyire közel csak tud, és onnan szoktam gyalogolni.

-  Sokat kell gyalogolnod?

-  Ha szeretnél, elkísérhetsz! – mondta kissé bizonytalanul Lujza.

-  Boldogan! – vágta rá Maya.

-  Szoktunk találkozni több órán is, tudod? – folytatta kissé felbátorodva Lujza.

-  Igen, tudom, láttalak már, csak sosem mertem megkérdezni, hogy mi bánt.

-  Mindig azok a lányok bántanak?

-  Azt mondják, a disznókkal alszom és, hogy nincs is rendes házunk, csak a csűrben élünk, mint az állatok, és a szagom is olyan, mint a disznóknak – kicsit elpirulva nézett most Mayára.

-  Tényleg olyan? – Maya legyintett egyet!

-  Nem, ez nem igaz! Teljesen jó az illatod. Csak a hajad kócos. De ha szeretnéd, megfésülhetem.

Lujza csak lehajtotta a fejét és mosolygott.

-  Szóval, miért mondják ezt?

-  Mert apukám állatokat tart. Van egy kis gazdaságunk, és egyszer meséltem erről, amikor be kellett mutatni a szüleink foglalkozását. Azóta csúfolnak ezzel.

-  Hm, neked legalább van apukád! Legyél rá nagyon büszke Lujza!

-  Neked – várt egy picit –, neked, nincs apukád? – kérdezte csendben.

-  Az apukám meghalt, lassan másfél éve.

-  Nagyon sajnálom az apukádat! El sem tudom képzelni milyen lehet...! – nyelt egy nagyot. Ezért jártál régen mindig fekete ruhákban?

Maya bólintott.

-  Igen, de már nem járok. Tudod, felfedeztem, hogy az apukám mindig velem lesz, legyek bármerre, mert a szívembe zártam. Rosa mama így tanította.

-  Rosa mama a mamád?

-  Neem, ő Pedro mamája! Jajj! Pedro! Elfelejtettem őt, találkoznunk kellett volna.

-  Menj csak nyugodtan! – bátorította Lujza.

-  Ne haragudj! Elfelejtettem! De mit szólsz, ha holnap iskola után találkozunk!

-  Az iskolában is találkozunk, nem?

-  De! De találkozunk, csak arra gondoltam, hogy utána csinálhatnánk valamit! Mondjuk elkísérhetnélek, és jöhetne Pedro is, ha nem gond, és akkor végre én mutatnék neki valami újat!

-  Rendben! – bólintott Lujza.

Közben megálltak. Maya megölelte a lányt, majd elszaladt.

-  Jajj, kérlek, ne duzzogj már, nem felejtettelek el, csak egy kicsit. De segítenem kellett Lujzának.

-  Ki az a Lujza?

-  Egy nagyon kedves lány az iskolából!

-  Szóval új barátod lett és ezért felejtettél el. Hát ez még jobb! – duzzogott tovább Pedro.

-  Nem lett új barátom, és ha lenne is, az nem jelentené azt, hogy te kevésbé vagy a barátom!

-  Az embernek csak egy igaz barátja lehet! – mondta határozottan Pedro. - Mert különben másokkal tölti az idejét és nem figyel oda a barátjára, és ezzel megbántja őt.

-  Ne haragudj Pedro! Most már itt vagyok! Mit szeretnél csinálni? Mit terveztél?

-  Most már nem tudom Maya. Neked nem elég az én barátságom, félreismertelek.

Pedro felpattant a biciklijére és elviharzott. Maya csak nézte, ahogy elszáguld.

Csendes vacsora volt, Maya szinte meg se szólalt.

-  Valami gond van Kicsim? – kérdezte Jill.

-  Tényleg csak egy barátunk lehet Anya?

-  Ezt meg honnan veszed?

-  Pedro mondta ma... – Maya elmesélte a történteket anyukájának.

-  Hát a barátságban fontos, hogy odafigyeljünk egymásra, és ez biztos nem esett jól Pedronak. Te jót akartál, csak segíteni szerettél volna, ebben lehetett volna megértőbb is.

Ha elfogadsz egy tanácsot, akkor hagyd, hogy megbékéljen, biztosan ő sem úgy gondolta, amit mondott. Maradj nyitott felé és meglátod, hogy minden rendben lesz. A szeretet a legerősebb fegyver.

-  Fegyver, Anya? Mit beszélsz itt össze?

-  Jajj, nem úgy értem! Tudod, hogy értem. A lényeg, hogy adj időt Pedronak, és ne felejtsd el Lujzát, ha jól érezted vele magad.

-  Azt terveztem, hogy holnap hármasban kísérjük el Lujzát a város széléig, ahol az anyukája felveszi majd, de most így nem tudom Pedroval mi lesz.

-  Mindig vannak válaszok, csak hagyd, hogy megérkezzenek! És ne feledd: Nem tettél semmi rosszat, Pedro máshogy élte ezt meg, de az nem a te felelősséged! A tied az, hogy te mit kezdesz ezzel a helyzettel, és erre mondtam, hogy a szeretet legyen az eszközöd.

Maya bólintott egyet, majd felugrott és megölelte az anyukáját.

-  Szeretem, hogy ilyen bölcs vagy Anya! Köszönöm! Szerinted én is ilyen bölcs leszek?

-  A bölcsességhez sok idő kell, de jó úton haladsz! – mosolygott rá Jill.

Másnap reggel Maya kíváncsian várta, hogy vajon Pedro mit fog csinálni, és úgy döntött, hogy a szeretetet választja, és nem fog kiakadni, tegyen bármit is a barátja.

Pedro menetrend szerint szállt fel a buszra, és Maya nagy megdöbbenésére odaült mellé.

-  Ne haragudj Maya, hogy olyan goromba voltam veled! Csak nem akartam elveszíteni a barátomat.

Maya, Pedro vállára tette a kezét.

-  Nem veszítesz el! Ne aggódj! A barátságunk örök – mosolygott Maya.

-  Te pedig ne haragudj Pedro, hogy elfelejtettelek, csak annyira megérintett Lujza szomorkodása, hogy úgy éreztem, segítenem kell neki.

-  Jól tetted! – mosolygott Pedro.

-  Remek, hogy ezen túl vagyunk, nem gondoltam volna, hogy ilyen egyszerű lesz – nevette el magát. – Akkor mára készültem neked egy programmal.

-  Igen?

-  Igen! De csak ha rendben van, hogy Lujza is jön, mert ha ez zavar téged, akkor más programot is csinálhatunk, csak hozzá kötődik, amit kitaláltam.

Pedro egy darabig szótlan maradt. Majd rábökte:

-  Rendben van Maya! Kíváncsian várom a délutánt!

Lujza kint üldögélt a padon, ahol tegnap sírdogált. Maya elé ugrott.

-  Na? Mehetünk, készen állsz a kalandra?

-  Kalandra?

-  Igen, hisz elkísérünk téged a város széléig és ez egy kaland lesz, mert eddig mindig egyedül mentél, mi pedig sosem jártunk ott eddig.

-  Hát jó! – biccentett.

-  Mindjárt itt lesz Pedro is, remélem. Tegnap kicsit megbántottam, de aztán kibékültünk.

-  Az jó, ha ilyen barátod van.

Közben a tegnapi undok lányok is odaértek Mayáékhoz.

-  Szerintem ne beszélgess vele, mert olyan szagod lesz, mint neki! – kuncogtak hangosan.

-  Héé, Disznólány! Ma melyik malaccal álmodtál? – nevetett a másik.

Maya, Lujza elé állt és kihúzta magát.

-  Kopjatok le, ha jót akartok!

-  Mert különben mi lesz, kiscsaj? - lépett elé az egyik lány.

-  Különben...

-  Különben velem gyűlik meg a bajotok! – kiáltotta Pedro, miközben eléjük farolt a bringával.

-  Na, mi van Tina? Talán elfelejtetted már, hogy kik a nővéreim? Szívesen megkérem Albát, hogy ugorjon át hozzátok egy kis korrepetálásra megint nyelvtanból, mert úgy látom, hogy visszabutultál, de ha ez nem elég, akkor szólhatok Blancának is. Ugye tudod mi vár rád akkor!

-  Tűnjünk el lányok! – mondta zavarodottan Tina, és elszaladtak.

-  És még valami, Tina! Még egyszer meg ne lássalak a barátaim közelében! – kiáltotta utánuk Pedro.

A két lány egymásra nézett, majd Maya szólalt meg végül.

-  Azta! Nem vagy semmi Pedro!

-  Az ilyen műlányoktól tudok a falra mászni – mondta mérgesen Pedro.

-  Főleg, mert tudom, hogy csak színjáték. Alba elmesélte, hogy milyen félős lány ez a Tina, most meg teszi az agyát itt.

-  Hát, mindenesetre köszönjük!

-  Igazán nincs mit! Erre valók a barátok, nem?

-  Erre is! – mondta Maya lelkesen.

-  Pedro, ő itt Lujza!

-  Lujza, ő a barátom, Pedro!

Maya azt vette észre, hogy Pedro és Lujza nagyon jól egymásra találtak. Eleinte nagy öröm volt ez számára, aztán azokon a részeken, ahol nem volt elég széles a járda, ő szorult hátra. Egy idő után csak kullogott Pedro és Lujza mögött, akik jól megbeszélték, hogy mennyi közös ismerősük van, sőt még az apukáik is ismerhetik egymást a munkából, de Rosa mama biztos ismeri Lujza anyukáját, hisz nagyon sokáig abban a boltban dolgozott, amiben most Lujza anyukája.

-  Hát nem óriási! – szólt hátra Mayához Pedro.

-  De, de nagyszerű – mondta egykedvűen Maya.

-  Valami baj van Maya? – kérdezte most Lujza.

-  Ja, nem, semmi baj – Maya megtorpant egy pillanatra. - Csak azon gondolkoztam, hogy elfelejtettem valamit.

-  Mit Maya?

-  Hát, anyának megígértem, hogy elkísérem a ..., elkísérem a fogorvoshoz.

-  Fogorvoshoz?

-  Nem is mesélted, hogy anyukádnak gond van a fogaival!

-  Hát, rémesen fáj neki, ezért is most ne haragudjatok, de vele kell lennem!

-  De mi lesz a kalandunkkal? – kérdezte Lujza.

-  Mi lesz az új hellyel, amit te mutatsz nekem? – tette hozzá Pedro.

-  Ne haragudjatok, de ezt teljesen elfelejtettem és segítenem kell neki.

-  De Maya, Eduardo...

Maya nem várta meg Pedrot, hogy befejezze, hanem elrohant. A két fiatal meglepetten néztek utána.

-  Maya! Maya! Lejönnél, kérlek? – kiáltotta Jill.

-  Megyek már! – viharzott le a lépcsőn Maya, aztán ahogy leért lefagyott.

Pedro és nagybácsija, Eduardo álltak ott a nappaliban.

-  Helló... – mondta megszeppenten.

-  Képzeld Maya, Pedro elhozta a fogorvos nagybácsiját, hogy megnézze jobban vagyok-e. Azt hallották, hogy rémesen fáj a fogam – nézett rá kérdően anyukája.

-  Hazudtál nekem Maya? – szólalt most meg csalódottan Pedro.

Maya hirtelen nem is tudta mit feleljen.

-  Elrángattam Eduardo bácsit is, hogy segítsen az anyukádnak! Mert erre valók a barátok! De te hazudtál nekem!

-  Nem! Nem akartam hazudni! – dőlt ki belőle.

-  Csak azt láttam, hogy olyan jól elvagytok Lujzával, hogy rám nincs is szükségetek! – Hajtotta le a fejét Maya, majd odalépett Pedrohoz és megérintette a felkarját.

-  Ne haragudj rám Pedro! Bocsánatot kérek! Nem akartam hazudni neked!

Pedro elrántotta a fejét. Eduardo ragadta meg most mind két vállát.

-  Pedro! Most megsértődhetsz, de Maya elmondta miért tette, amit tett. Nem volt jó megoldás, de őszinte volt veled, és ha megnézed a tettének az okát, akkor rájöhetsz, hogy a szeretet ott rejtőzik benne – nézett mosolyogva Mayára.

Maya újra Pedrora fordította a tekintetét.

-  Ne haragudj! Csak nem akartalak elveszíteni! Butaság volt a részemről, hisz Lujzát is nagyon kedvelem, csak azt éreztem, hogy annyi közös kapcsolódásotok van, hisz mind a ketten itt éltek, itt van a családotok, és..., és... – sóhajtott egy nagyot.

-  Őszintén sajnálom, hogy nem mondtam igazat, mindegyikőtöktől bocsánatot kérek! Elnézést Eduardo bácsi, hogy ide lettél rángatva, és Anya, – fordult most Jill felé – bocsánat, hogy belekevertelek ebbe az egészbe.

-  Minden rendben Maya! Sok felnőtt példát vehetne a bátorságodról, ahogy felvállaltad, hogy hibáztál és kijavítottad – bátorította Eduardo.

-  Köszönöm – válaszolt kicsit elpirultan.

-  Sok felnőtt sem képes megtenni ezt, amit Maya, Mrs. Davis – nézett most Jillre.

-  Büszke lehet a lányára!

-  Köszönöm! Szólítson csak Jillnek, kérem!

Eduardo biccentett egyet.

-  Megmutathatom Pedronak a rajzaimat? – vágott közbe Maya.

-  Ha nem tartjuk fel Jillt – nézett rá Eduardo.

-  Ugyan, nyugodtan! Addig megkínálhatom valamivel? – felelte Jill.

A gyerekek közben felviharzottak az emeletre.

-  Ezt becsülöm a fiatalokban! Mondja Jill, belőlünk hova veszik ez a rugalmasság, hogy ilyen könnyedén lendüljünk túl a problémákon?

-  Fogalmam sincs. Számomra is megdöbbentőek a gyerekek!

-  Sokat tanulhatunk tőlük!

-  Önnek is van gyermeke?

-  Van egy lányom, de sajnos nem él már velem. Elváltunk az édesanyjával, és pár éve elköltöztek a szigetről is. Egy ideig tudtunk még találkozni, de most egyetemre jár, és nem igazán tudjuk összehozni a találkozókat. Becsülje meg, ameddig a lánya ilyen fiatal, és még kíváncsi magára. Idővel ez meg fog kopni, és talán ez az egyik legnehezebb kihívás. Persze nem tudom mi lett volna, ha együtt maradunk, lehet máshogy alakul minden, de nem mindent lehet megragasztani, ami eltörött – hajtotta a le a fejét.

-  Bocsásson meg Jill! Nem akartam a saját problémámmal untatni önt.

-  Egyáltalán nem untatott! Sajnálom, és remélem, talál módot rá, hogy a lányával legyen. Miért nem látogatja meg egyébként?

-  Gondoltam rá sokszor.

-  És?

-  Nem tudom kíváncsi-e rám, vagy látni akar-e egyáltalán.

-  De hisz jóban voltak, nem?

-  Magának könnyű dolga van. Amikor már felnőttnek érzi a gyerek magát, hiába gyerek még, akkor bizony nem biztos, hogy a szülőnek bármilyen teret is szán az életébe. Az anyját sem hívja fel, csak két-három hetente. De ez végtére is a mi hibánk, csak azt akartam ezzel mondani, hogy ne kövesse el ugyanezt!

-  Köszönöm a tanácsot – mondta bizonytalanul Jill. - A szülőség nem egyszerű feladat, de nem érhet véget az egyetemnél. Eduardo, mi történne, ha oda menne? Őszintén?

-  Nem tudom!

-  Mitől fél?

-  Őszintén? Szembenézni a saját múltammal, és azzal, hogy eltaszítottam azt, aki a legfontosabb volt nekem és... – mély levegőt vett –, és hogy ezt kapom vissza tőle.

-  Eduardo! Felnőtt ember, már bocsánat. Csak tudná ezt kezelni, ha így lenne! De ha nem, megéri csak emiatt kihagyni? Maya elveszítette az apukáját. Ők már sosem lehetnek együtt, ne várja meg, ameddig az ön gyereke is erre fog feleszmélni. Csak legyen ott mellette, nem számít, mit tesz vagy mond, csak érezze, hogy vele van. Szerintem ez a legfontosabb.

Eduardo maga elé meredt. Jill már majdnem visszaszívta az egészet, amikor Eduardo felemelte a fejét és ránézett.

-  Tudja mit Jill! Igaza van! Meglátogatom! Hisz én vagyok a szülő, az én felelősségem még most is, és történjen bármi, akkor is a kislányom, szeretem őt, és nincs nap, amikor ne gondolnék rá – arcát a kezébe temette és sírni kezdett. Jill zavarba jött, és hirtelen nem is tudta mit tegyen. Olyan mélyre merültek ebben az egyszerű beszélgetésben, hogy ilyen sebek szakadtak volna fel? Megsimogatta a hátát. Eduardo megfogta a kezét és megszorította.

-  Köszönöm Jill! Hála Önnek, ma valami olyat kaptam vissza, amiről azt hittem, rég elvesztettem. Rég elfeledtem – megtörölgette a könnyeit, majd kicsit összeszedte magát.