Table of Contents

Címoldal

Fülszöveg

Bevezetés

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Köszönetnyilvánítás

Copyright

BARBARA BELL

VÉGZETES VÍZIÓ

Könyv Guru

Budapest, 2025

Egy tökéletes élet, ami egy szempillantás alatt darabokra hullik…

Annabelle Coll, a gazdag és sikeres életvezetési tanácsadó felesége, boldog házasságban él Liverpoolban. Ám egy ártatlannak tűnő jachtkiránduláson felbukkan egy titokzatos nő, aki megszólalásig hasonlít Annabelle-re. Ezzel hátborzongató játszma veszi kezdetét, amelyben senki sem az, akinek látszik.

Miközben Annabelle próbálja megőrizni ép elméjét és tisztázni magát a körülötte kavarodó vádak alól, egyre mélyebbre süllyed a hazugságok és ármányok hálójában. Megtörtént mindez, vagy csupán lidércnyomás? Vajon ki irányítja a szálakat és mi rejtőzik a színfalak mögött?

Ebben a fordulatos, sötét pszichothrillerben veszélyesen elmosódik az igazság és a káprázat közötti határ. A félelem és bizonytalanság légkörében jobb óvatosnak lenni: a legnagyobb titok talán épp benned lapul…

– Jó reggelt, kedves! Ébresztő! Sarah, kérem, húzza el a függönyt! – A nő szinte azonnal engedelmeskedik az öblös, mély hangnak. A vörös brokát nagy lendülettel széttárja karjait, mit sem törődve tompa érzékeimmel; a betolakodó tűzgolyó szinte megvakít. Hirtelen fényárban úszik minden, ami eddig rejtve volt előttem.

Szemem elé kapnám kezem, de valami visszaránt. Mi ez? Ez nem lehet igaz! Nem, ez lehetetlen! Ez csak egy rémálom. Lehunyom a szemem – be akarom csapni zaklatott elmémet, hogy ez csak egy rossz látomás, és nyugalmat erőltetek magamra.

Ahogy pilláim újra felrebbennek, a valóság tőrként hasít belém. Egy fehér öltönyös fickó sziluettje körvonalazódik előttem, nyurga teste, horgas orra egyszerre nyújt komikus és ijesztő látványt. Már javában az 50-es éveit tapossa – bár ez érdekel most a legkevésbé.

Mélyen ülő, szúrós, barna szeme vészjóslóan hat rám, szinte megfagyasztja a vért az ereimben. Mint valami hipnotizőr, úgy vonz a tekintete, képtelen vagyok levenni róla a szemem.

A félelem megbéklyóz…, és a szíj fogva tart. Körmeim tehetetlenül karcolják a bőrszíjat, a csikorgó hang éles tűként szúrja át az elmém.

– Ki maga, hogy kerültem ide és miért vagyok leszíjazva? – nyögöm elcsukló hangon, utat engedve egy legördülő könnycseppemnek. – Kérem, ne bántson, könyörgöm, engedjen el! – érzem, ahogy egyre jobban magával ragad a félelem.

– Annabelle, ezt már többször is elmondtam: ön jött ide hozzám, a segítségemet kérte. Eszem ágában sincs bántani, segíteni szeretnék… – Szavaitól mintha hideg fuvallat csapna meg. Fejem rázom, hajam izzadt tincsei az arcomba hullanak.

– Annabelle?! Én nem… Hogy kerültem ide? Hol vagyok egyáltalán…? Én nem kértem segítséget senkitől, azt sem tudom, ki maga, miről beszél, mi folyik itt? Azonnal engedjen el! – a hisztérikus roham, mint gejzír tör fel belőlem, testem vadul rángatózik tehetetlenségemben.

– Elég legyen! Látom, most sem hagy más választást, Annabelle! Sarah, kérem hozzon egy ampulla Haloperidolt! Siessen, Sarah! – A nővér apró, sietős léptekkel az üvegvitrinhez lép. Arcán hűvös nyugalom látszik, mintha ez a jelenet csak egy átlagos nap része lenne. Kevés kotorászás után a dupla szárnyú üvegvitrinből a gömbölyded, Kleopátra-frizurás Sarah előkapja a kért ampullát, és egy másodperc töredéke alatt könnyűszerrel be is tölti a fecskendőbe.

Érzem, hogy meghűl bennem a vér. Lassan kúszó rettegés járja át a testem minden porcikáját. Karomat megfeszítem, hogy össze tudjam zárni, de a szíjak megvétózzák az elkerülhetetlent. Hiába minden próbálkozásom, minden vergődésem, sikolyom. Be fogják adni nekem akaratom ellenére.

Mint patak a földben, arcomon úgy váj utat magának a tehetetlenség könnye.

Majd a sötétség védőpajzsként nehezül rám.

1.

Vasárnaponként Steve-vel és a gyerekekkel rendszerint kiruccanunk a jachtunkkal, hacsak az idő is úgy akarja, és nem csap be, mint két hete, mikor a zavartalan napsütést jó kis felhőszakadás váltotta fel, orkánerejű széllel megspékelve. Persze a meteorológiai szolgálat az előrejelzésben ezt valahogy elfelejtette megemlíteni. Nos, egyelőre úgy áll a dolog, hogy minden nekünk kedvez. Szép őszi napunk van, a napsugarak biztatóan incselkednek velünk, csábítanak a szabadba, nyoma sincs borúnak. Persze ezen a vidéken benne van a pakliban, hogy egy pityergő felhő erre téved, ám pillanatnyilag ilyen jelenség se közel, se távol nincsen. Vétek ilyen csodás időben a négy fal között tölteni a drága időnket. Szerencsére ebben Steve is egyetért. Ki tudja, meddig melenget még két tenyerén a napsugár…

A férjem, Steve Coll az egyik legsikeresebb tanácsadó cég, a Call Coll alapítója és vezérigazgatója egyben. A „change your mind, enjoy life”, vagyis a „változtass nézetet, élvezd az életet” szlogen „óriási sikert hozott a cégnek. Az optimizmussal, hittel, energiával telt kedvesem megannyi ember életét tette jobbá. Közöttük az enyémet is… Igen, bizony így van. Az akkori, boldognak hitt énem nem is merte remélni, hogy megtapasztalhatom azt a csodát, amivel Steve megajándékozott. Felnyitotta a szemem és kivezetett a fényre, megmutatta az élet rejtett kincseit. Így azt hiszem kijelenthetem, hogy én, Annabelle Coll a világ legszerencsésebb asszonya vagyok. És persze a legboldogabb is… Igen…, többé-kevésbé… Szóval nincs okom panaszra. Túlontúl jó minden. Szinte már ijesztően csodálatos.

Olyan ember oldalán állok, aki nemcsak veszettül jóképű és sportos, hanem karizmatikus, eltökélt, és véghez viszi, amit eltervez, és teszi mindezt úgy, hogy más érdekeit nem sérti. Sőt, ott segít, ahol tud. Ahogy fogalmaz, „az élet egy kincsesláda, és csak rajtunk áll, mit és mennyit veszünk ki belőle”. Nos, ő jócskán merített ebből a ládikából. Az ajándékozás tőlem sem áll távol. Így, hogy kvittek legyünk, én is megajándékoztam őt. A legbecsesebb, legdrágább kincseket kapta tőlem, amit egy szerelmes nő csak adhat a hitvesének, az ikreket. Házasságunk fénye már tompábban ragyog, és olykor-olykor egy-egy sötétebb felhő árnyékot vet rá, mégis ő életem alappillére immár 11 éve. A szeretet és a tisztelet fonala szövi át életünk minden pillanatát.

Pezseg bennem az adrenalin, imádom ezeket a vasárnapokat, mikor együtt van mindenki, az én szép kis családom. Sajnos ezzel a pezsgéssel alighanem egyedül vagyok, a gyermekeim nem osztoznak a lelkesedésemben.

– Gyerekek, indulunk, fejezzétek be a játékot! – Éles hangom betölti a házat, ám mintha a fallal pingpongoznék.

– Hahóóóó! John, Julia, nem mondom még egyszer! Indulunk! – Kár a gőzért, pontosan tudják, hogy még ezerszer fogok szólni.

– Édes, szólj már a gyerekeknek! Talán rád jobban hallgatnak… – Félig bosszús, félig esdeklő pillantásom megmozdítja Steve-et, aki eddig kényelmesen nyújtózott a kereveten, kedvenc újságját, a Timest olvasva, míg én azt sem tudom, hova kapjak…

– Anne, szívem, talán nem kellett volna elkényeztetned őket – s mint egy rugó, felpattan, homlokon csókol, és már el is tűnik…

Elkényeztettem őket, hogyne… Könnyen mondja az, aki csak este vágódik haza, így minden az én nyakamba szakad. Na jó, Annabelle, ne légy igazságtalan! Mindent a családjáért tesz, neked úgysincs semmi más dolgod, mint a háztartást vezetni, a gyerekeket hozni-vinni, tanulni velük, a férjed adminisztratív dolgait vezetni, észben tartani mindent, ami a céggel kapcsolatos, ráadásul úgy kell kinézned, mintha most jöttél volna le egy divatmagazin címlapjáról – fortyogok magamban, miközben gyakorlott mozdulatokkal, szinte már gépiesen gyártom a szendvicseket.

Ha nem lenne segítségem Éva és Ádám személyében, nem is tudom, hogy bírnám. Egy percig sem bántam meg, hogy anno felvettem ezt a tüneményes magyar párt. Nagyon szorgalmasak, precízek és – ami a legfontosabb – megbízhatóak. Ha ők nem lennének, összeroppannék.

Lisa meg azt mondja, nincs más dolgom, mint tespedni… Gondolja ezt ő. Csak lenne a helyemben, nem mondana ilyet. „Ha tudnád, hány asszonytársad cserélne veled… Most komolyan… Ezt vállaltad, lemondtál a karrieredről, hogy támogasd a te istenedet.” Megálljt parancsolok a gondolataimnak. Annabelle, fejezd be, légy inkább hálás…

– Anyaaaa, muszáj megint mennünk? Olyan unalmas… George hívott, hogy menjek át hozzá… Anya, légyszíííí, hadd menjek! – John vágódik le az emeletről, egy jókora grimasz kíséretében. Mögötte Julia lépked, könnyedén, szelíd mosollyal az arcán.

– Nem, Johnny, ez a mi családi vasárnapunk, ragaszkodom ahhoz, hogy mind együtt legyünk. Különben is, tegnap ott lógtál George-nál.

– Nem elég neked, ha Julia megy? Úgyis ő a kedvenced! – egyszerre kérő és vádló a mandula szempár, miközben testvére felé biccent. Julia kikerekedett szemmel néz rá.

– Hogy mondhatsz ilyet? Drágám, mindkettőtöket egyformán szeretlek!

– Na persze… – ezzel durcásan kivonul a házból.

– A reggelid! – kiáltok utána…, feleslegesen.

– Anya, miért mondta Johnny, hogy engem szeretsz jobban? Tényleg így van? – Ártatlan kislányom szemében különös csillogást vélek felfedezni, ami egyáltalán nem tetszik.

– Dehogyis, Juli! Mindkettőtöket egyformán szeretlek. Ő más, mint te, és én épp ezt szeretem benne. – Szótlanul néz rám, elvesz egy almát a tálból és beleharap. A mosolya viszont köddé válik. Hirtelen ráeszmélek, mekkora galibát okoztam neki ezzel a kijelentésemmel, így gyorsan helyre teszem a dolgokat, mielőtt még elszabadulna a pokol.

– Úgy értem, te szinte tökéletes vagy, édesem. A jóság megtestesítője. Míg Johnny egy tündéri ördögfióka. Öntörvényű, akár a cicák. Én meg imádom a cicákat, és a kutyusokat is. – Magamhoz vonom és megcirógatom az arcát. Egyik kezével átölel, majd rám néz, szája ismét szélesre ível.

– Megkeresem az ördögfiókádat, jó? – kacsint, és kiszalad a bátyja után. Mosolyogva nézek utána. No, igen. Tényleg egyformán szeretem őket? Közel sem biztos. Juliát könnyű szeretni.

Szót fogad és jó gyerek. John keményebb dió, mondhatnám, hogy kihívást jelent elfogadni és feltétel nélkül szeretni, de én szeretem a kihívásokat. Arra viszont kínosan ügyeltem mindig, hogy ebből ne vegyen észre semmit.

Vajon miből jött rá, hogy Julia a kedvenc? Soha nem éreztettem vele, hogy kevésbé szeretem, mint a húgát. Nyilván többször kell vele zsörtölődnöm, de mindketten ugyanannyi figyelmet kapnak tőlem. Sőt, Johnny még többet is. Mestere a manipulációnak, pedig még csak 10 éves. Az apja vére… Julia teljesen más… Mint egy földre szállt angyal, érző, finom lélek. Egy ikerpár hogy tud ennyire különbözni egymástól? Angyal és ördög, menny és pokol…

– Ha nem bánod, ez alkalommal Patrick is velünk jön, hozza a legújabb „zsákmányát”. – Steve hanyagul megáll a lépcső alján, onnan mustrál. Fehér hosszú nadrágjában, tengerkék pólójában, frissen borotvált képével igen megnyerően fest. A kaján vigyor, ami az arcára telepedett, leplezetlen kíváncsisággal teli legjobb barátja legfrissebb nőjét illetően. Engem viszont cseppet sem hoz lázba a tudat, hogy a meghitt családi programunkat megosszam bárki mással. Pláne nem Patrickkel és egy vadidegen nővel.

– Steve! Ez a családi vasárnapunk! De bánom, nagyon is bánom… Nem akarom, hogy jöjjenek! – Dühös pillantásokat szórok rá. A mahagónimarkolatú kés, amivel eddig rutinosan szeleteltem a zöldségeket, megáll a kezemben. A penge nyílegyenesen Steve-re szegeződik. Nem kerüli el az ő figyelmét sem. Zsebre vágott kézzel megindul felém. Miután mellém ér, gyengéden megfogja a kezem, kiveszi a kést belőle, finoman a pultra teszi, biztos távolságban kettőnktől, és magához húz. Jobb kezével felvonja az államat és puhán megcsókolja a számat.

– Anne, ne légy ennyire konok! Ki fogod bírni. Ígérem, jól fogunk szórakozni. Különben is, már meghívtam őket. Nem mondhatom már le. Tízkor a jachtclub előtt lesznek. – zárja le a kirobbanni készülő vitát. Na igen, ő hozza a pénzt… meg a döntéseket… Annabelle, légy hálás, emlékeztetem magam újból és újból…

– Elég lesz ennyi szendvics, Anne! Patrick szeretne nekünk összedobni valamit. Induljunk, rendben? Hadd lássam a gyönyörű mosolyodat!

Vonakodva rávillantom tökéletes fogsoromat, majd a mahagónimarkolatra téved a tekintetem. Meg tudnálak ölni, gondolom magamban. Gyorsan elhessegetem a felbukkanó képkockát. Összepakolok, majd nagy kegyesen kivonulok a házból. Steve felnyalábolja a piknikkosarat és utánam jön.

Immáron mindenki a családi Teslánkban ül. Steve vezet, bár én szerettem volna, de a békesség kedvéért lenyelem ezt a békát is. A szokásos útvonalon megy, rákanyarodik a Victoria Roadra, majd a körforgalomnál az első kijáratot elhagyva halad tovább a Three Tuns Lane irányába. A második körforgalomnál az A565-ös útra fordul rá. Egész jól lehet haladni, mintha a sofőrök úgy döntöttek volna, hogy átengedik nekünk az egész útszakaszt, ami egyfelől szívderítő, másfelől vészjósló. A semmiből hirtelen egy fekete macska tűnik fel, fittyet hányva az elsőbbségünkre, átrohan az úton. Steve rátapos a fékre, szerencsére éppen időben, a meggondolatlan cicus sértetlenül megússza, ahogyan nekünk sem esik semmi bajunk. Steve úgy gurul tovább, mintha mi sem történt volna. Nekem még kell egy kis idő, hogy átlendüljek az eseten. Igaz, a békétlenségemet nem pusztán a cica okozta. A tüske még bennem van, amiért Steve nélkülem döntött. Hallgatásba burkolózom és gyönyörködöm a tájban, az utat szegélyező hihetetlenül szép zöld terület lassan, de biztosan békét hoz a szívembe.

Már messziről feltűnik Patrick sziluettje, aki éppen jól elvan az aktuális prédájával. A kocsi lassan begurul a jachtclub elé. Pontosan tíz után tíz perccel. Majdhogynem előttük állunk meg, de semmit sem érzékelnek a külvilágból. A csaj nekünk háttal áll, és a nyelve valahol bent lehet már Patrick gyomrában. A haja éppolyan hosszú és barna, mint az enyém. Miniszoknyát visel és egy parányi topot. Jézusom, tűsarkúban van! Atyaég! Tűsarkúban? Meg miniben? Mi jöhet még?

Kikászálódunk mindannyian és elindulunk feléjük. Ki-ki a maga tempójában és jó kedvében.

– Szevasz, Patrick! Bocs a késésért! – Nem túl tapintatosan vállon veregetve üdvözli őt Steve.

Patrick feleszmél, hogy társaságot kaptak, úgy rebbennek szét, mint az ijedt galambok, mikor rájuk ront egy kutya.

– Szia, haver! Semmi gond, kellemesen elütöttük az időt – mosolyog csibészesen. – Szevasztok, lurkók! Készen álltok egy kis kalandra? Patrick bácsi készült ám mindenféle varázstrükkel…

– Szia, Pat bácsi! – szinte egyszerre üdvözlik a gyerekeim. Mondanom sem kell, hogy Julia lelkesebben.

– Helló, Pat! Hogy vagy? – erőltetett mosollyal puszit nyomok a jobbjára.

– Kösz, Bella, remekül vagyok. – Utálom, hogy Bellának szólít, de hasztalan minden kérésem ez ellen, így hát elengedem a fülem mellett…

– Engedjétek meg, hogy bemutassam nektek Johannát. – Johanna, aki ez idáig nekünk háttal állt, most lassan, színpadiasan felénk fordul.

Mind a négyen úgy bámulunk rá, mint akik démont látnak! Ez hihetetlen! Döbbenetes! Ez valami vicc?

– Pat bácsi, Johanna az egyik trükköd? – a kérdést akár én is feltehetném, de John beelőzött.

– Patrick, ez mi a… – Steve torkán akad a szó.

Hosszú, hullámos barna haj, nagy barna szem, fehér bőr, karcsú alak… Mintha tükörbe néznék. Ő Johanna. Lehetne akár az ikertestvérem is, de biztosan tudom, hogy egyke vagyok.

A fősulin Patrick volt a nagy szerelem, azt hittük, örökké tart. Szőttük a terveket. Pat igazán odaadó, szeretetre méltó férfi, aki a legjobbat érdemli az élettől. Amit én nem adhattam meg neki. A legjobb barátja, akit egy partin ismertem meg, teljesen levett a lábamról. Steve volt az. Sokáig hadakoztam az érzéssel, próbáltam elfojtani, de nem ment. Patrick összetört és kilépett az életünkből.

Évekig nem beszéltünk egymással, de idővel feloldódott a jég, és újra barátok lettünk. Beletörődött, hogy Steve és én egy párt alkotunk. Ám tudom, Patnek még mindig én vagyok álmai asszonya, talán ezért is választ mindig olyan nőket, akik valamennyire rám hasonlítanak. De Johanna mindegyikőjüket felülmúlja. Vajon hol akadt az alteregóm nyomára?

– Helló! Annabelle Coll vagyok. Örülök, hogy megismerhetünk. Ő itt a férjem, Steve Coll, ők az ikreim, Julia Coll és John Coll. – Mivel a család feje még mindig nem tért magához, így megtörve a kínos csendet én veszem át az irányítást.

– Üdv mindenkinek! Johanna Smith vagyok. Már sokat hallottam rólad, Annabelle. Szólíthatlak Bellának? Pat kandúr mondta, hogy hasonlítok rád, de őszintén megvallva erre nem számítottam. – Hát én sem, esküszöm, még a hangja is olyan, mint az enyém.

– Pat kandúr – kezdem enyhe gúnnyal a hangomban – a meglepetések mestere. Majd megszokod. – Vagy megszöksz, ha rájössz, engem keres minden nőben, hiába vagy olyan, mint én…, ez kevés… Érthetetlen féltékenység fog el.

– Ha kérhetem, inkább Anne. Nem szeretem, ha Bellának szólítanak – vágom oda kissé epésen, Patre nézve.

Most, hogy túl vagyunk a bemutatkozáson, az én ledermedt medvém is magához tért, elindulunk a kikötő felé. Meglepetésemre John, mint egy széles szájú kisbéka úgy vigyorog.

– Na végre, nem egy uncsi családi nap. Anya, csak össze ne keverjelek titeket – mondja, ahogy rám néz azzal az ördögien huncut szemével.

– Kisfiam, nem fogsz. Jegyezd meg, milyen ruha van rajtam – kacsintok, és összekócolom loboncos haját. Pimaszul végig is mér, és hangosan lajstromba veszi a fehér nadrágomat, a drapp színű rövid ujjú felsőmet és a széles karimájú szalmakalapomat.

Ahogy sétálunk, Julia kissé lemarad.

– Julia, szedd a lábad – nézek hátra, mire ő egy tapodtat sem mozdul. Odamegyek hozzá, értetlenkedve bámulok rá, arcán nyoma sincs a megszokott jókedvnek.

– Mi a baj, kincsem? Miért álltál meg? Fáj valamid, nem érzed jól magad? – Anyai szívem majd összeszorul bágyadt lánykám látványától.

– Anya, rossz érzésem van Johannával kapcsolatban, olyan furcsa, nem tudom elmondani, de féltelek… – Julia szavai tőrként hasítanak a szívembe…

– Kicsim, nincs mitől tartanod. Lehet, inkább csak meglepődtél, mert olyan, mintha engem látnál. Tudod, mindenkinek van egy hasonmása, más néven alteregója. Az enyém úgy tűnik Johanna. Hidd el, én is ledöbbentem. – Remélem, hogy elhessegettem kicsi lányom aggodalmát, de ijedt pofiját elnézve ez nemigen sikerült… Julia akár médium is lehetne, általában mindenbe beletrafál. Talán ezúttal csak vaklárma…

A Marina kikötőben vár ránk a jachtunk, ami igazán impozáns látványt nyújt. Tavaly vette Steve, azóta sem tud betelni vele. Talán túlzás volt ilyen különleges formájú és hatalmas hajót venni, de Steve mer nagyot álmodni, ugyanis szentül meg van győződve, hogy ő a legjobbat és a legextrábbat érdemli mindenből. Ezt az igét fennen hirdeti, nem csoda, ha le akarják őt koppintani. Szép számmal akadnak irigyei és követői is, akik isszák minden szavát. Tulajdonképpen ez a sikere záloga. Elsőként ő lép a fedélzetre, hogy felsegítse Ms. Tűsarkút.

– Wow! Ez valami fantasztikus, nagyon futurisztikus! Életemben nem láttam még ekkora hattyút. Eddig csak etettem őket, sosem gondoltam volna, hogy meg is lovagolom valamelyiket egyszer. – Csillogó szemmel és kissé ingatagon lép fel Johanna, a férjem kezébe csimpazkodva. Legalább van humora, nyugtázom magamban, de azért Julia szavai nem hagynak nyugodni, sátrat vertek a fejemben…

– Még nem láttad, Johanna? Patrick nem mondta, hogy ez a környék, sőt az ország egyik fő attrakciója? Tavaly több csatorna is leadta a velem készült interjút, sőt az újságok is lehozták. A turistákról nem is beszélve, még a mai napig beleakadok egy-két fotóba a Facebookon, Instán, Twitteren – Steve hangjában érződik a sértettség, hogy van még olyan ember a földtekén, aki nem az ő hajójával van elfoglalva.

– Ó, lehet, hogy láttam már, várj csak… Igen, tényleg, rémlik a tavalyi riport, jaj, de butus vagyok, bocsi! Így élőben látni teljesen más…, mintha először látná az ember lánya – Johanna zavartan próbálja elkendőzni tudatlanságát, csak hogy imponáljon Steve-nek, akit meg is győz, és sűrű bólogatással nyugtázza, hogy minden rendben, megbocsát. Én viszont átlátok a szitán. Libasorban felszállunk a hajóra, Steve felém is nyújtja a kezét, de én nem kérek a segítségéből. Lapos sarkú vászoncipőmben magabiztosan közlekedek. A sort Patrick zárja.

A hattyút formáló jacht tényleg a környék egyik látványossága, sokszor szerepelt már az újságokban is. Való igaz, még riport is készült a férjemmel, mikor újdonsült tulajdonosa lett. Még most is rácsodálkozok erre a monumentális madárra. Nyaka finom ívén keresztül jutunk el az „agyáig”, ugyanis ott van a fedélzeti komputer, az én kapitányom onnan irányít. A hajótörzs aljában van az amerikai konyha és négy nagyobb, kényelmes kabin fürdőszobával, valamint egy tágas nappali, ami fogadásokra, rendezvények megtartására is alkalmas.

A fedélzeten két különálló, félkör alakú, puha bőrüléses kanapé nyújt luxuskényelmet. Szintén a fedélzeten van egy kör alakú asztal hat székkel. Egy medence is helyet kapott, hogy csobbanhassunk napfürdőzés után. A két szárnya napelemes, gombnyomásra összezárul, biztonságot adva az időjárás viszontagságaival szemben. Az idelátogatók ki nem hagynák, hogy ne pózoljanak előtte, Steve legnagyobb büszkeségére és az én legnagyobb mérgemre.

Én beértem volna egy kisebb hajóval is, amivel kiszökhetek a hétköznapokból, magam mögött hagyva a mókuskereket.

A tenger a mindenem… A víz kéksége, az ég tisztasága, a sirályok tánca, a nap melengető sugarai feltöltenek energiával. Egy kisebb hajó is megtette volna, de azért mégsem bánom, hogy ilyen luxusjachtunk van, minden kényelmet biztosít, akár egy úszó otthon.

Miután mindannyian elfoglaljuk a helyünket, Steve beindítja a hajót. Ügyesen kimanőverezik az öbölből a nyílt tengerre. A gyerekek figyelmét Pat különböző kártyatrükkökkel köti le, így alkalmam nyílik Johannával diskurálni, aki a hajó tatjában tisztes távolságból szemléli hős szerelmét. Odasétálok hozzá és felé nyújtom az egyik ginnel teli poharat.

– Pat nagyon ért a gyerekek nyelvén. Csupa szív ember – indítom a beszélgetést.

– Igen, az. Valóban. Még nem volt alkalmam gyerektársaságban megfigyelni őt, ezt az oldalát eddig még nem ismertem, de ez is nagyon tetszik. – Olyan csodálattal néz Patre, hogy majdnem én is elolvadok.

– Igen, azt látom. Na és hol ismerkedtetek meg? – Mar a vágy, hogy kiderítsem, hol lelt rá Pat a hasonmásomra. Figyelem az arcát, a gesztusait. Hihetetlen. Mintha magamat látnám és… hallanám. A hangja… akár az enyém. Mekkora az esélye annak, hogy Pat pont olyan nőt halász ki a tengerből, mint én?

– Egy cégnél dolgoztunk. – A tőmondatok mindig jeleznek valamit. Leginkább azt, hogy a háta közepére se kívánja az ember a felszínes csevejt. Sem pedig a faggatózást. Ez pedig engem még inkább arra sarkall, hogy jobban beleártsam magam a kelleténél. Nem tehetek róla. Kíváncsi természet vagyok.

– Melyiknél is?

– A Peter& Peternél.

– Aha. Ééés?

– Reklámokkal foglalkoznak. Illetve foglalkoztak. – Nagyot sóhajt, és mintha a szeme kissé fennakadt volna egy pillanatra, de azért folytatja, annak reményében, hogy elengedem a témát és megelégszem a morzsákkal.

Ennél nagyobbat nem is tévedhetett volna.

– Pat volt az ész a csapatban, szuper kreatív ötletei voltak. Miután eljött tőlük, nem sokkal rá be is fuccsolt a cég. Sajnos.

– Ezek szerint te is marketingben utazol.

– Nem. Én könyveltem nekik.

– Vagy úgy! Tehát egy cégen belül dolgoztatok, csak más osztályon, ezért nem találkoztatok személyesen. – Belekortyolok a ginbe, és reménykedem, hogy megered a nyelve végre. Miért kell mindent harapófogóval kihúzni belőle?

– De igen. Ismertük egymást. Illetve… csak futólag. Tudod, nagyon sok ember dolgozott ott, így viszonylag ritkán volt szerencsénk egymáshoz, gyakorlatilag csak akkor, ha a könyveléshez kellett kérnem tőle valami dokumentumot. De valahányszor meghallottam a nevét vagy láttam őt, mindig nagyot dobbant a szívem.

– Ühüm… És nem tűnt fel neki a kettőnk közötti hasonlóság? – síri csend…

– Amúgy mikor is volt? Pat már Steve-vel dolgozik három éve.

– Nyilván mielőtt Steve üzlettársa lett, kb. négy éve. Pat akkor még nem figyelt fel rám. – idegesen csavargatja a haját. Érdekes… Hogyhogy nem figyelt fel rá? Kiköpött én ez a csaj, ismerve Patricket, ki nem hagyna egy ilyen lehetőséget, hogy a hasonmásomat felszedje. Itt valami nagyon nem stimmel.

– Aha, értem. Na és hogy sikerült behálóznod?

– Nem hálóztam be. – Johanna beletúr a hajába és babrálni kezdi.

– Oké – zavartan mosolygok. Tudom, ez már olyan, mint egy kihallgatás, de nem tudom magamat leállítani… Főleg, hogy látom, mennyire lápos talajon mozgok. Johanna kerüli a tekintetemet.

– Tényleg nem szeretnék indiszkrét lenni, csak érdekel, persze, ha titok, ha nem akarod elmondani, természetesen megértem. – Hirtelen felém fordul és meglepetésemre mélyen a szemembe néz.

– Nem titok. Pár hónappal ezelőtt egy bárban találkoztunk. Annabelle, nem beszélhetnénk másról? – Hangjából érződik, hogy igazából ez nem kérés, sokkal inkább felszólítás. Amit természetesen figyelmen kívül hagyok.

– És akkor ott már rögtön tudta, hogy ki vagy? Hirtelen megvilágosodott és emlékezni kezdett rád?… – Tudom, kissé cinikus a hangom…, de hát…

– Képzeld, nem! Összetévesztett valakivel, nyilván veled…, mert Bellának szólított – mondja keserédes mosollyal, rideg pillantással fűszerezve, amitől a hideg is kiráz. Beleharapok az ajkamba, idegesen nézek jobbra-balra, kezdem kínosan érezni magam a társaságában. Mintha rossz fát tettem volna a tűzre. Lehet, hogy mégis témát kellene váltanom. Mégsem bírok lakatot tenni a számra, és akaratlanul is kibukik belőlem, ami piszkálja a csőrömet.

– Hát éppen ez az. A hasonlóság kettőnk között megdöbbentő, ezért nem értem, hogy mikor együtt dolgoztatok, akkor Patrick miért nem figyelt fel rád. Fura, hogy akkor nem tévesztett össze velem. Nem gondolod? – Ellenséges arckifejezéséből látom, hogy zavaros vizekre evezek.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Semmit, igazán semmit. Csak furcsa, hogy éveket várt azzal, hogy kezdeményezzen. Megtehette volna akkor is, mikor együtt dolgoztatok. Tudod, Pat és én jártunk régen. Biztosra veszem, hogy már akkor kipécézett volna magának, vagy legalábbis már akkor összetéveszthetett volna velem. Miért nem ment akkor oda hozzád? Mire várt? Bocs, de számomra ez eléggé hihetetlen, hogy…

– Hihetetlen? Na ne mondd! Pedig így van. Akkor nem keltettem fel az érdeklődését, most meg igen. Van valami probléma ezzel?

– Nem, nincs probléma, miért is lenne? Csak nem áll össze a dolog…

– Nincs ínyemre ez a faggatózás, Pat már az enyém, nem a tied, és ne merészelj bekavarni, különben nagyon megjárod! Megértetted, Bella? Nem tréfálok! A végsőkig elmegyek, ha kell! – ezzel faképnél hagy, és az irányt az ő kandúrja felé veszi, egy széles műmosoly kíséretében. Annyira lesokkolt, hogy percekig mozdulatlanul, tátott szájjal álltam. Julia hoz vissza a jelenbe.

– Anya, jól vagy?

– Iiigen, persze, drágám, csak elméláztam kicsit… Jól szórakoztatok Pat bácsival? – Gyengéden megsimogatom a szép arcocskát, mosolygok, igyekszem palástolni felindultságomat. Valami nem stimmel a csajjal. Titkol valamit!

– Jaj, anya, nagyon sokat bűvészkedett és meg is tanított egy-két mutatványra. Képzeld, Johanna is próbálkozott, de nagyon ügyetlen volt. Vicces és már nem is ijesztő – mondja nevetve. De az, nagyon is az, mondom magamban…

Steve leállítja a motort a tenger közepén, hogy csatlakozhasson hozzánk.

– Minden rendben? – Egykedvű arcom azonnal feltűnik neki.

– Persze – felelem. Úgy döntök, egyelőre megtartom magamnak ezt a felejthetetlen „élményt” az új ismerősünkkel kapcsolatban.

Nézem a tengert, és végtelen nyugalom árad szét bensőmben. A nap cirógatja az arcomat és tükröt fest a víz színére. „Nézz a víztükörbe és láss benne engem, hisz képmásodra magamat teremtettem.” Ah, de rég is volt, mikor még verseket írtam Steve-hez… Lehet, írnom kellene újból. Kiírni magamból mindent… A hullámok játékosan ringatják a gigantikus hattyúnkat. Ringatják a dédelgetett álmaimat is… Mozgásra figyelek fel, delfinek úsznak egész közel, ugrálnak összevissza, egymást kergetve. Milyen boldogok… Bár közöttük élhetnék… gondtalanul, vidáman… Olyan mókásak, mintha mindezt azért csinálnák, hogy eltereljék a gondolataimat. Azt hiszem, sikerült nekik, most igazán, tiszta szívből érzem a hálát.

– Anne, gyere… megterítettük az asztalt – ránt vissza az álmodozásból Steve. – Kelletlenül bár, de a gyerekek miatt összeszedem magam és elindulok feléjük.

– Pat és Johanna főzött nekünk, anya, de én is segítettem ám. Juj, de jó az illata…! – Julia végignyalja csöpp kis száját. Nagyon szeret a konyhában sürögni-forogni, ő az én kis kuktám. Imádom azokat az estéket, mikor együtt főzünk-sütünk.

– Biztosra veszem, hogy nagyon finom, ráadásul te is segédkeztél, így nem is lehetne másmilyen! – Julia büszkén kihúzza magát, mosolygunk mind. Johanna is tündéri… Csak nem nekem. Álszent dög…

A fogás tényleg remek, a híres roast beefet készítette el a főszakácsunk, Patrick, hihetetlenül finom Yorkshire-pudinggal. Ami a mártás összetételét illeti, hétpecsétes titok marad, nem árulja el. Mindenesetre az éttermekben szervírozottakhoz képest érzek benne valami plusz ízt, ami még finomabbá teszi. Desszert is van, trifle. Ezt Johanna csinálta. Mit mondjak, ettem már jobbat is. Érdekes, hogy ezzel a desszerttel kedveskedett, hiszen ezt általában csak ünnepnapokon készítik. Pár falat után az alakomra és a jóllakottságomra hivatkozva eltolom magamtól a tányért. Johanna szemében ezzel a gesztussal a hét fő bűn egyikét követem el…

– Nem ízlik, Annabelle? – kérdezi negédesen.

– Köszönöm, finom volt, csupán elteltem vele. Tudod, édességből nem szoktam sokat enni egyszerre…

– Anyaaa, ez nem is igaz. Múltkor három tortaszeletet is megettél a cukrászdában… – Érzem, ahogy elpirulva lassan kaméleonná változok, ahogy az én ördögfiókám lebuktat, Johanna legnagyobb örömére…

– Ó, az kivételes alkalom volt. Képzeljétek, láttam delfineket játszadozni, nagyon édesek voltak! – olyan gyorsan váltok témát, amilyen gyorsan csak tudok.

– Miért nem szóltál nekünk is? Mi is megnéztük volna őket – méltatlankodik Julia.

– Szívem, egyszer csak felbukkantak, akartam szólni, de hipp-hopp elillantak, lehet, hogy Pat bácsi elvarázsolta őket. – Tényleg szólnom kellett volna nekik, kicsit bánt a dolog, de lesz még közös családi vasárnapunk a jachtunkon. Vagy mégsem? Egy nagy durranást hallottunk…

– Jöhet a pezsgő? – Meg sem várva a választ, Steve mindenkinek tölt a légiesen karcsú poharakba, a srácoknak természetesen kölyökpezsgőt.

– Proszit! Johannára és Patrickre! – csilingelve, finoman egymásnak ütköznek a kristálycsodák.

Ebben a pillanatban John felkiált.

– Nézzétek, hőlégballon! – Szinte egyszerre fordulunk abba az irányba, ahol a nagy labda komótosan vonszolja magát méterről méterre. Mindenki a léggömböt csodálja, kivéve egyvalakit. Ő engem figyel…

A nap hátralevő része kedélyesnek mondható csevegéssel telik. Úgy tűnik, Johanna belopta magát kis családom szívébe. Steve látszólag jobban élvezi az ő társaságát, mint az enyémet.

– Johanna, remek volt ez a trifle, nekem nagyon ízlett! – lelkendezik Steve.

– Köszönöm, nagyon kedves vagy. – Mosolyogva hátraveti a sörényét, olyan kacéran, amitől kis híján összeroppantom a kezemben lévő pezsgővel teli poharat. Ellenszenvem a dög iránt egyre fokozódik.

– Ha még humorod is van, akkor kész főnyeremény vagy – bókol tovább Steve, mintha légbuborék lennék.

– Ami azt illeti, szeretem a vicceket. Eszembe is jutott egy, azt hiszem, pont idevág:

– Jean, hozza a horgászbotomat! Megyünk az Operába!

– És ott horgászni akar, uram?

– Hát persze! A Hattyúk tavára megyünk!

– Hát ez szenzációs, még nem hallottam. Nagyon jó! Pat, megfogtad az isten lábát! – nevet, majd hozzáteszi, hogy a végén még lecsapja Johannát Pat kezéről.

Hát ez kedves. Remélem, hogy csak viccel, mindenesetre én nem vihogok ezen a megjegyzésén. Nem úgy Johanna, na ő nagyon is élvezi a helyzetet. Pat rá is kontráz, hogy ilyen gyémántot nem ereszt el egykönnyen.

Mintha ott sem lennék, kikerülök a látókörükből. Csendben ülök, kényszeredett mosollyal az arcomon… és dühvel a szívemben.

Majd egyre furcsábban érzem magam, mintha egy láthatatlan erő szívószállal kiszívná belőlem az erőt. Émelyeg a gyomrom, hányingerem támad, alig kapok levegőt, szédülni kezdek, majd minden sötét… Az utolsó kép egy sunyi női alak gonosz tekintete…

2.

A már jól ismert kábaság lassan enged a szorításából.

Magamhoz térek, és feltérképezem a terepet. A szökés gondolata tündefényként lobban fel, aztán gyorsan el is illan. A szíj még marasztal, még nem enged. Meg kell szabadulnom tőle. Hogy jutok innen ki? Körbenézek. A szoba szokatlanul eklektikusan berendezett.

Mintha a múlt és a jövő csókolóznának egymással. Az ódon csillárt a rávetődő napsugár gyémánttá varázsolja, a sarokban ülő bíborszínű, György korabeli karosszék legnagyobb örömére. A falak hófehéren világítanak, kiemelve a fekete, modern szekrénysort, minek folytatásaként egy kétszárnyú gyógyszeresvitrin áll.

Sarah itt van, és valamit olvas. Pókerarcáról nem tudom leolvasni, hogy a könyv milyen jellegű. Remélem, nem egy középkori kínzásokról szóló szakkönyvet tart a kezében.

– Kérem, Sarah, kaphatnék egy pohár vizet? – tartom magam, nem engedhetem meg, hogy felülkerekedjen rajtam a pánik. Már tudom, mi vár rám akkor… Szó nélkül odajön, kicsit felemeli a fejemet és megitat. A hűs víz szétárad a testemben, lassan felébresztve.

– Sarah, segítsen nekem, kérem, mondja el, hogy mit tud, miért vagyok itt?

– Nem mondhatok többet, mint amit a professzor is elmondott. – A hangja keményen cseng. Tehát ez egy kórház lehet… Nem rémlik, hogy idejöttem volna önszántamból… És miért vagyok kikötözve…?

– Kérem, nagyon fáj a csuklóm, oldozzon el, legyen kedves… – Látom a szánalmat a szemében, de meg sem mozdul…

– Nem tehetem. A professzor elutazott, ő dönt mindenben. Szigorúan megtiltotta, hogy eloldozzam. Sajnálom, nem segíthetek.

Mély levegőt veszek, majd kifújom. Beszív, kifúj, beszív, kifúj… Muszáj összeszednem magam, hogy lenyugodjak…

– Miért nem oldozhat el? Mit tettem, hogy így leszíjaztak? Meg fognak kínozni? Hol vagyok egyáltalán? Mikor engednek el? – kérdések lavinája tódul fel belőlem.

– Egy magánpszichiátriai intézetben van! Távol mindentől. Ez a végállomás, Annabelle, innen élve még senki nem távozott!

– Pszichiátria? Végállomás…? – Ha most nem, akkor soha nem fog megbomlani az elmém. Üvölteni akarok, hogy én nem vagyok őrült, engedjenek el, de nem jön ki hang a torkomon… A fogaskerekek az agyamban lázasan kattogva keresik a választ, kutatva az emlékeim között.

– Sarah, segítsen, kérem. Én nem az vagyok, akinek gondolnak…

– Éppen ezért van itt!

– Miii?! Ezt nem értem. Éppen ezért vagyok itt? De miért?

Mélyet sóhajt, néz szótlanul, majd már nyitná is a száját, mikor éktelen nagy ricsaj támad a szomszédos szobák valamelyikéből, ő meg kirohan, válasz nélkül hagyva…

3.

Délelőtt 10 óra, és még mindig ágyban vagyok. Ma is Steve vitte a gyerekeket suliba. Kint mesésen süt a nap, a madárkák csicseregnek, a fű zöld, az ég kék… Minden optimális egy boldog naphoz, én mégsem érzem ezt a féktelen életörömöt. Bambulok ki a fejemből. Az agyam folyamatosan kattog. Valami nem hagy nyugodni, és nagyon is tisztában vagyok vele, mi az a valami.

Mióta hazajöttünk a balul elsült jachtos kiruccanásunkról, minden megváltozott bennem, pedig már egy hét is eltelt. Ha nincs ott Steve, talán már nem is… Próbálom elhessegetni a negatív gondolataimat, ami nem egyszerű. – Kelj már fel, Annabelle! – nógatom magam hangosan. Az akaratomnak engedelmeskedve, lassan kikecmergek az ágyból, és bevonszolom magam a fürdőbe…

– Jézusmária! Hogy nézek ki?! Akkora bőrönd van a szemem alatt, amivel föld körüli utazásra is mehetnék. Hogy áll a hajam is?! – Gyors összefoglaló a küllememről, majd hipp-hopp letusolok, copfba kötöm a hajam, és lesietek a konyhába némi harapnivaló után kutatva.

Igyekeznem kell, mert mindjárt itt lesz. A hűtő kong az ürességtől, fel kellene töltenem. Kiveszek két tojást, és felteszem főni. A maradék sonkát és a toast kenyeret egy tányérra pakolom. Nézem az órát, még egy perc kell, hogy a tojás elérje a kívánt állagot. Miután letelt, megskalpolom és jóízűen kikanalazom a tartalmát, a sonkás szendviccsel egyetemben. Már éppen az utolsó falattal küzdök, mikor csengetnek.

Hm, pontos, akár egy óramű. Leöblíthetném a tányért, de nem vacakolok vele, inkább a mosogatógépbe süllyesztem. Fontosabb dolgok várnak rám. Odasietek a bejárati ajtóhoz, és szélesre tárom, hogy a legkedvesebb ember az életemben beléphessen.

– Istenkém! Úgy aggódtam miattad! – Olyan erővel ölel át, hogy válaszul a csontjaim roppannak egyet.

– Jaj, Lisa, úgy örülök, hogy itt vagy! – Lisa, Elisabeth, a legjobb barátnőm, aki annyira empatikus és önzetlen, mint senki más e világon. Árad belőle a lazaság és az életöröm. Igazán irigylésre méltó. Belőle töltekezem, az ő optimizmusából. Smaragdzöld szeme az ember veséjébe lát, önkéntelenül is kitárulkozik előtte az ember.

Lezser eleganciával libben be. Szűk fekete bőrnadrágot, karcsúsított fazonú, zöld, galléros blúzt visel, hozzá remekül illő slim fit blézert és egy Adidas sportcipőt. Egy csónak alakú válltáska lóg a jobb válláról.

– Bocs, hogy nem tudtam előbb jönni. Na de mi történt? A telóban nagyon zaklatott voltál. Mesélj el mindent! – és mint aki otthon érzi magát, egyenesen a nappaliba vonul. Lehámozza magáról a blézert, hanyagul a fotel karfájára dobja, mellé teszi a táskát, majd besüpped a kényelmes ülőalkalmatosságba. Meg sem kell szólalnia. Beszédes szemével int, hogy üljek le és csapjak a közepébe. Anélkül, hogy bármivel megkínálnám, elterülök a hatalmas kanapén. Úgy kezdek mesélni, mint páciens a pszichológusnak…

– Szóval, Steve meghívta Patet a jachtkirándulásunkra. Persze hiába is elleneztem, ismered milyen… Akkor mutatta be Pat a legújabb barátnőjét, Johannát… Kísértetiesen hasonlít rám az a csaj… Most is kiráz tőle a hideg… Lisa, ez a nő őrült! Megfenyegetett! Sőőőt, meg akart mérgezni! – mindenről beszámolok, semmit nem hagyok ki.

– Anne, ez még nem bizonyít semmit. Nem hiszem, hogy meg akart volna mérgezni… Miért is tette volna? Neked ott van Steve! Az egyik legjobb parti. Imád téged és a srácokat! Na jó, nekem túl célratörő, és kicsit el van szállva magától. Hmm, nem is kicsit, de… – belé fojtom a szót, mielőtt ismét áradozni kezdene a férjemről és az életemről…

– Lisa! Hagyd már az én idilli házasságomat Steve-vel! Miért találnék ki ilyet? Nem szoktam vádaskodni, ok nélkül pedig végképp nem! Azt hittem, a barátnőm vagy és mellettem állsz. – Lisa óvakodik a túlgondolástól. Szerinte ez gátat szab az ember jókedvének. Azt vallja, ha meg tudod változtatni, tedd meg, ha nem, engedd el. Felesleges filózni rajta, időpocsékolás. Még soha nem láttam őt morózusnak vagy rosszkedvűnek. Pedig nem lehet azt mondani, hogy az élete csupa móka és kacagás lett volna. A szüleit korán elvesztette, még csak ötéves volt, és állami gondozásba került, miután anyai nagyszülei lemondtak róla. Apai ágon meg már nem éltek a nagyszülők. Három év után egy házaspár kivette az árvaházból, és úgy tűnt, sajátjukként szeretik őt. Ez egészen addig így is volt, mígnem formás tinivé cseperedett. A nevelőapja nem bírt ellenállni a kísértésnek. Éveken át molesztálta. Lisa meg hallgatott. Szégyenkezett. Senki nem tudta, min megy keresztül. Aztán egy napon rejtélyes körülmények között meghalt a nevelőapja. Ágyban, párnák közt. Nem találtak bűncselekményre utaló jeleket. Mintha álmában érte volna a halál, pedig ereje teljében lévő faszkalap volt. Emlékszem, mennyire kiakadtam, mikor elmesélte ezt nekem. Nem értettem, hogy lehet valaki ilyen optimista ennyi viszontagsággal a háta mögött. Mindig azt mondta, soha ne nézz hátra, mindig csak előre.

– Persze hogy melletted állok, Anne, csak ez olyan bizarr… El sem tudom képzelni, miért akarna bántani téged. Nincs rá oka! Szállj le a kombiról! Megint felmásztál rá – mondja a fejét csóválva.

– Nagyon frappáns, de nem kombinálok. Most tényleg nem. Szerinted akkor miért lettem rosszul? Biztos belekevert valamit az italomba. Vagy a sütimbe. Igen, a süti… Nem ízlett, és otthagytam. Meg is kérdezte, hogy miért nem eszem meg.

– Anne, egy darázst nyelhettél le a pezsgővel, az a mocsok csíphetett meg. Istennek hála, hogy Steve észnél volt és olyan gyorsan cselekedett, különben ki tudja, mi lett volna…

– Na igen, csakhogy közel s távol nem volt egy fia darázs sem! Ráadásul csípésnek nyoma sincs! Nem beszélve arról, hogy az őrjítően fájna még most is.

– Elhiszem, persze, de amennyire feldúlt lehettél aznap, simán belefér, hogy nem vetted észre. Lehet, hogy a csípés sem volt akkora, és mivel Steve gyorsan cselekedett, ezért nyomtalanul eltűnt a fájdalom és a helye is.

– Ezt ugye te sem gondolod komolyan? Nincsenek véletlenek, Lisa, itt valami bűzlik. Meg akart ölni ez a szemét lotyó – nem tágítok az elméletem mellől… Hacsak… – Várjunk csak… – hirtelen felpattanok. – Jézusom, Steve csempészett valamit az italomba! Összejátszik a nővel. Ha láttad volna, hogy lehengerelte az a liba. Mintha kígyóbűvölő lenne, Steve meg egy megigézett kígyó… Még azt is mondta, hogy lecserél…

– Hagyd ezt abba, Anne! – Feláll és finoman visszaültet a kanapéra, majd letérdel elém. – Nem szívesen mondom, de kezdesz becsavarodni. Már voltál darázscsípéstől ilyen rosszul, a doki meghagyta Steve-nek, hogy epinefrininjekciót kell beadnia azonnal, utána minden rendben lesz. Azóta is van nála mindig. Mióta is? Mikor voltál először rosszul? Ja, igen, megvan. Öt éve a strandon, ott kaptál az elsősegélyes csajszitól injekciót. Soha nem felejtem el azt a napot… – kicsit elmélázott. Tudom, nem a csípés miatt lett merengő, hanem a bomba alakú Katie miatt. Első látásra szerelembe estek, ahogy mondani szokták… Két évig jártak. Na, igen, ez is a nevelőapja bántalmazásának hozadéka. Lisa megundorodott a férfiaktól és hát… másfelé kezdett evezni.

– Lisa, térj vissza – szólok, mielőtt teljesen elveszik.

– De rég is volt. Szerinted gondol még rám?

– Biztos. Aranyosak voltatok együtt…

– Na, mindegy, térjünk vissza hozzád. Nos, tehát szerintem rémeket látsz. Kicsit bepörgött rád a csaj, na és? Mondjuk nem kellett volna olyan tolakodónak lenned…, de ettől még nem akar kinyírni senki. Szerintem légből kapott fenyegetőzés volt csupán. Az meg, hogy Steve akarna ártani neked, még agyamentebb elgondolás… Esküszöm, nem is értem, hogy pattanhat ki ekkora baromság a fejedből…

– Kösz szépen, Lisa, kedves vagy! – nem esik jól, hogy nem hisz nekem. Jó, az igaz, hogy Steve tudja, mire vagyok allergiás, és akkor, ott a strandon a doki tényleg felvilágosította mindenről. Akkor viszont egyértelmű, hogy a csaj van a dolog mögött. Steve nem tenne ilyet. Elismerem, ez morbid gondolat volt. Vagy mégsem?

– Steve soha nem ártana neked, imád téged! Az meg, hogy flörtölt kicsit… Nagy ügy! Jól akarta érezni magát. Minden férfi ezt csinálja, és minden nő is… Na jó, rajtad kívül mindenki. Mert te soha nem flörtöltél senkivel a kapcsolatod alatt – mondja kissé gúnyosan. Elengedem ezt a megjegyzését a fülem mellett, nagyon jól tudom, mire céloz.

– Figyelj! – folytatja Lisa, miközben a kezébe veszi a kezemet. – Ha engem kérdezel, nagyon be vagy fordulva. Alig jársz emberek közé. Túl sokat gondolkozol. Valami hiányzik az életedből. Talán az izgalom. Tudat alatt vágysz rá, és ezért tulajdonítasz mindennek olyan nagy jelentőséget. Ezért gyártod az összeesküvés-elméleteket. Sok a szabadidőd, túl sok.

– Ez marha jó! A legjobb barátnőm majdhogynem lehülyéz! Ismét köszi! Sokat segítesz! – Úgy érzem, mindjárt felrobbanok. Karomat szorosan összefonom a mellem előtt és morcosan nézek rá. A legjobban az bosszant, hogy attól, hogy ő pozitív személyiség és igyekszik mindennek a napos oldalát nézni, az árny attól még ott van. Ezt neki mindenkinél jobban kellene tudnia. A tény az tény marad, akár látod, akár nem. Persze, könnyebb szemet hunyni és legyinteni egyet. Minden rendben, még akkor is, ha nem.

– Jaj, nem úgy értettem, Anne, légyszi ne légy ilyen. Tudod, hogy szeretlek, ugye tudod? Senki nem mondta, hogy hülye vagy, kérlek, ne kombinálj!

– Tényleg? Ez érdekes! Okés, így a képembe valóban nem vágtad, csak éppen körmönfontan céloztál rá, hogy megőrültem!

– Mi van? Ne forgasd ki a szavaimat, ez nagyon bántó. – Félrebiccenti a fejét és lefelé biggyesztett ajkával szomorúságot mímel.

– Ne haragudj… Nem akartalak megbántani, csak… nem tudom, hogy mondjam el, de érzem…, hogy valami nem kerek…, és ez megrémít. Jólesne, ha hinnél nekem, bármennyire is nehéz. – Feláll és átül mellém féloldalasan.

– Gyere, bújj ide! – Odafordulok hozzá. Hagyom, hogy átöleljen, ahogy anya a gyermekét. – Van itthon csokid? Az a legjobb megoldás mindenre. És most már meg is szomjaztam. Iszunk gint? – Kibontakozik az ölelésemből, odalibeg a fotelhez és elővesz a táskájából egy üveggel, aztán átnyújtja nekem.

– Itthon is van gin, tedd el. Később még jól jöhet. Ahol pedig gyerek van, ott csokinak is kell lennie. – Szaporán a konyhába vonulok. Kisvártatva visszatérek egy finomságokkal teli bonbonos kínálóval, egy üveg ginnel és két pohárral. Nem törődve az alakunkkal, rávetjük magunkat az édességre.

– Nincs harag, ugye?

– Nincs. Na, és hogy van Emma? – váltok témát, mialatt megtöltöm a poharakat. Úgy érzem, jól fog esni egy kis szíverősítő.

– Áh, hagyjuk. Múlt héten szakított velem. De nincs gáz.

– Nagyon sajnálom, Lisa. Elmondod, hogy miért?

– Képzeld, egy pasi elcsavarta a fejét. Egy nyomorult pasi! – és Lisából ömlik a szó…, én meg csak hallgatom, közben teljesen máshol járok…

…Lisa mindig olyan jól átlátja a dolgokat, lehet, hogy tényleg csak rémeket látok? Gyártom az összeesküvés-elméleteket, mert lapos az életem? Hogy lehet az, hogy mindenem megvan, amire csak vágyhat az ember, még több is annál, és mégsem vagyok teljesen boldog? A gyerekek kiválóan teljesítenek az iskolában, népszerűek, sok barátjuk van. Steve jól menő vállalkozása biztosítja a megélhetésünket. Mit megélhetésünket, inkább a luxus-életszínvonalunkat! Szereti a családját és mindent értünk tesz. De olyan keveset van itthon… Sokszor nem tudom, hol jár… és kivel van. Nekem rá van szükségem, arra, hogy testben és lélekben is mellettem legyen. A siker, a pénz hajhászása fontosabb neki mindennél. Ez az igazság. Igen ám, csakhogy ez még mindig nem magyarázza meg azt, ami történt velem. Jó, lehet, hogy magányos vagyok kicsit, az életem túl sivár, túl nyugodt – legalábbis eddig –, ettől még nem találom ki azt, ami nyilvánvaló. Mert nyilvánvaló. Johanna ártani akar nekem, ebben biztos vagyok… Írnom kellene újból, kiírni magamból mindent, hisz az írás a legjobb pszichológus…, legalábbis ezt mondják. – Morfondírozásomat a csengő dallamos hangja szakítja félbe.

– Vársz valakit? – kérdezi Lisa.

– Nem, dehogy. Sejtelmem sincs, ki lehet. Mindjárt jövök – mondom, majd a bejárati ajtó felé veszem az irányt.

Kinyitom, és önkéntelenül sikítani kezdek… Lisa rohan hozzám…

– Mi törté…? Atyaég, mi a…?!

– Na? Na? Most már hiszel nekem? – Mindketten a kibelezett hattyút nézzük, a vöröslő vérét, amivel ezt írták az ajtóra: „Ez csak a kezdet”.

– Hívom a rendőrséget most azonnal! – mondom remegve, és a mobilomért indulok.

– Várj! – Lisa megállít, megfogja a karomat. – Először szólnod kellene Steve-nek! Elmondtad neki? Tudod, Johannát.

– Nem tudja még… Igazad van. Máris hívom. – Bemegyek a nappaliba és az asztalon hagyott mobilomért nyúlok. Kikeresem a számot és a fülemhez emelem a telefont. Lisa az ajtóból hol rám néz, hol meg a szárnyas dögre.

– Szia, drágám, hogy vagy? Minden rendben? – Steve hangja fesztelen és nyugodt.

– Steve! Nagy baj van! Amint tudsz, gyere haza!

– De hát mi történt? Az ég szerelmére, Anne, mondd el, mi a baj! – Mélyet sóhajtok…

– Steve! Egy feltrancsírozott hattyút tettek a küszöbünkre, a vérével meg rámázolták az ajtónkra, hogy ez csak a kezdet. – A vonal túloldalán fülsüketítő csend. – Steve, halló! Ott vagy? – Egy alig hallható nyögés jelzi, hogy a kedvesem vonalban van még.

– Ne csinálj semmit! Azonnal indulok!

– Letette – mondom Lisának.

Úgy érti, hogy ne hívjam a rendőrséget? De miért? Fittyet hányok a tiltásra és tárcsázok.

Nemsokára egy rendőrautó szirénája szétoszlatja a csendet, és mint a hiénákat, odavonzza a környék lakóit. Szuper, még csak ez hiányzott! Egy fiatal suhanc meg is örökíti a látványt, ezt már nem hagyom szó nélkül.

– Hé! Azonnal fejezd ezt be! Nem hallod? Töröld ki a képet, különben…!

– Különben mi lesz? – szemtelenül a képembe vigyorog, aztán elkerekezik… – Fasza. Remélem, nem látom viszont a képet valamelyik újságban… Bosszúsan fortyogok, amíg oda nem lép elém egy jól öltözött, frissen borotvált, egész jó vágású 35 év körüli férfi.

– Üdvözlöm, asszonyom! Martin Blake nyomozó vagyok. Látom, szépen kidekorálták az ajtajukat. – Jó poén, kár, hogy én nem tudok rajta nevetni. – Van sejtése, ki állhat a garázdaság mögött?

– Garázdaság? Nyomozó, ez nem garázdaság, hanem halálos fenyegetés. Valaki ártani akar nekem, illetve egyvalaki…

– Anne, ez egyáltalán nem biztos – szól közbe Lisa.

– Mire alapozza ezt a gyanúját? – felcsillan az érdeklődés Blake nyomozó tekintetében.

Kicsit habozok, Lisa óvatosságra int a szemével. Még Steve-nek sem meséltem el, ráadásul azt mondta, ne hívjam a rendőröket, most meg mindjárt egy nyomozónak tárulkozzak ki? Elbizonytalanodok. Mi van, ha belekeverem Johannát, közben tényleg ártatlan, de mi van, ha mégsem, és így már az elején gátat szabhatok a további szemét húzásainak.

Most légy okos, Annabelle! Úgy határozok, elmondom az aggályaimat, lesz, ami lesz. Már nyitnám a számat, mikor a kocsifelhajtóra begördül Steve! Kiugrik és hozzám siet, majd gyengéden magához von.

– Anne, édesem, jól vagy? Itt vagyok már, nincs semmi baj… – közben a felügyelő felvont szemöldökkel méricskél minket.

– Steve! Ő itt Martin Blake nyomozó. Nyomozó, a férjem, Steve Coll.

– Örvendek! – kezet ráznak, egy sziával üdvözli Lisát is, na meg fejbiccentéssel.

– Mr. Blake! Köszönöm, hogy ilyen gyorsan kijött, de megoldom, nem szeretnék feljelentést tenni. – Azt hiszem, hallucinálok. Tátott szájjal bámulok rá.

– Steve! Mi az, hogy nem szeretnél feljelentést tenni? – Nem térek magamhoz.

– Anne, semmi gond, bízz bennem! Nincs semmi, amitől tartanod kellene! – Mosolya kissé erőltetettnek, túlzónak hat.

– Tessék? Egy döglött madár van az ajtó előtt! Nézd csak meg! A vérével van ráírva, hogy „Ez csak a kezdet”. – Számomra érthetetlen okból hárít Steve.

– Most akkor tesznek feljelentést, vagy nem? Azért azt megjegyezném, hogy ez nem szokványos. – A hattyúra, majd a vérével mázolt ajtóra mutat.

– Nem teszünk, nyomozó, köszönöm – mondja türelmetlenül Steve.

– Önök tudják. Ha mégis meggondolnák magukat, itt a névjegyem, ezen elérhetnek.

– Nem fogjuk meggondolni magunkat, de köszönöm. – Ezzel karon ragad, bevonszol a házba, faképnél hagyva a döbbent felügyelőt és a nem kevésbé értetlenkedő Lisát is.

– Mi az ördögöt művelsz? Engedd el a karomat, fáj!

– Anne! Bízz bennem, tudom, hogy mit csinálok. Nem kell ide nyomozó, sem senki, megoldom ezt is. – Leforrázva, a karomat simogatva állok a bejárati ajtó előtt, míg Steve a konyhába siet. Pár perc múlva követem. Nézem, ahogy a szekrényben kotorászik.

– Steve! Nem vagyok nyugodt, amióta ez a…

– Kicsim. Most az a legfontosabb, hogy higgadt maradj.

– Te most szórakozol velem? Mégis hogy képzeled ezt?

– Mindent elrendezek, ne aggódj. Ez nem olyan nagy ügy…

– Ó, hát tényleg, majd elfelejtettem, hogy ez teljesen hétköznapi dolog, ha az ember lábtörlőjén egy döglött madár van, és ki van pingálva a vérével az ajtó.

– Ne légy cinikus, Anne! Elismerem, ijesztően hat. – A kezében lévő tálat és a rongyot a pultra teszi, majd odalép hozzám.

– Valóban? Akkor ne nyugtass! – Át akar karolni, de én mindkét karomat stoptáblaként emelem fel. Csípőre teszi a kezét és sűrű bólogatással nyugtázza a hárításomat.

– Jól van. Elintézem, erre mérget vehetsz. Szólsz Jennifernek? Jobb lenne, ha a héten nála aludnának a gyerekek.

– Igen, ez jó ötlet. Felhívom. Biztos nem lesz probléma. De mégis mire hivatkozzak? Tudod, hogy nem szoktam csak úgy egy hétre elengedni őket. Ehhez azért nyomós ok kell. Suli van, más a helyzet vakáció idején.

– Mondd azt, hogy nem vagy jól, én meg nagyon le vagyok terhelve. Hálás lennél, ha most kisegítenének, majd természetesen viszonzod a kedvességüket.

– Hálás, persze. – Megint ez a hála, Steve vesszőparipája, kezd az agyamra menni. Kikeresem Jenny számát. A szemem sarkából követem a férjem mozdulatait, aki időközben megtölti a tálat vízzel és tesz bele tisztítószert. Majd tölt magának egy italt. Egy húzásra megissza. Öt csöngés után Jenny végre felveszi, és lelkesen üdvözöl.

– Helló, Jenny!

Minden udvariassági kört nélkülözve rögtön a tárgyra térek.

– Egy óriási kérésem lenne. Nálad lehetnének az ikrek ezen a héten?

– Szia! Persze, nem gond. Történt valami? Nem vall rád, hogy iskolaidőben egy napnál tovább nélkülözöd őket! – Hallom hangjában a kíváncsisággal vegyes aggódást.

– Á, ne is kérdezd! Múlt vasárnap történt egy kisebb baleset, egy darázs megpróbált kinyírni. Nem sikerült neki, de valami ajándékot mégiscsak kaphattam tőle, mert nem vagyok topon – viccelem el a dolgot.

– Jaj, te szegény! Az tényleg kis baleset. Allergiás vagy a csípésükre?

– Igen, pechemre.

– Nagyon sajnálom.

– Én is – kontrázok. – Steve majd átviszi a gyerekek összekészített ruháit. Szükségetek van valamire?

– Ugyan, ne butáskodj! Pakolj ruhákat, a többivel ne foglalkozz!

– Nagyon köszönöm! Meghálálom, ígérem.

– Steve elhozza őket a suliból? Vagy hozzam el én?

– Ha nem nagy kérés, hozd el te őket, kérlek. Telefonálok a tanárnőnek, hogy te mész értük.

– Okés, rendben. Épülj fel mielőbb! Puszi!

– Köszi! Puszi! – Ezzel bontom a vonalat.

– Már most hiányoznak – biggyesztem le a számat, a sírás kerülget.

– Minden rendben lesz. Most erősnek kell lenned! Kérlek, Anne, ne hagyd el magad, most ne tedd! – Odalép hozzám és gyengéden átölel, ezúttal hagyom.

– Steve, miért velünk, velem történik ez? – Véget vet az ölelkezésnek, megfogja mindkét karomat és mélyen a szemembe vájja tekintetét.

– Jobb, ha minél kevesebbet tudsz. Ha nem muszáj, ne keveredj ebbe bele!

– Mibe ne keveredjek?! Azt hiszem, ezen már késő aggódni. Nyakig benne vagyok. – Ellép mellőlem és semmibe révedő tekintettel folytatja.

– Esküszöm, ezt nem akartam. Nem tudtam, meddig megy el… Azt hittem, csak légből kapott fenyegetőzés az egész…

– Téged is megfenyegetett? Miért nem mondtad el nekem? – Ez a lotyó Steve-et is kikezdte?

– Hogyhogy téged is? – Meglepetten fordul felém. – Én vagyok a céltáblája, neked nem fog ártani.

– Hm, ebben én nem vagyok olyan biztos. Úgy tűnik, hogy mindenre képes. – Kicsit megkönnyebbültem, hogy nem kell tovább titkolóznom Steve előtt. Ő a céltáblája? Hát ez új…

– Anne, úgy sajnálom! Minden rendben lesz, túl leszünk ezen nemsokára. Kimegyek, letakarítom ezt a förmedvényt. – Ezzel fogja magát, és a tisztítószeres vízzel megtöltött tállal meg a ronggyal a kezében kisétál a házból.

– Rendben. Azt nem bánnám – értek egyet.

Mialatt ő a bűnjel eltakarításával foglalatoskodik, én úgy döntök, veszek egy nyugtató fürdőt. Öblös poharamba töltök egy finom 2018-as Bock Cuvée-t, amit még ajándékba kaptam az egyik kedves magyar ismerősömtől, aki beajánlotta anno Évát és Ádámot. Még a brexit előtt vettem fel őket, 2018-ban, azóta szinte családtagként tekintek rájuk. Az év elején konzultáltam velük a további szándékukról, és maradni akartak, ezért segítettem nekik regisztrálni az EUSS-ben, vagyis az EU Settlement Scheme-ben, az uniós polgárok letelepedési rendszerében. Remélem, jól érzik magukat nálunk, és nem fogják megbánni, hogy maradtak. Ádám kiváló kertésznek bizonyul, Éva pedig precízen, szépen takarít és imádja a gyerekeket. Olykor meglep minket a magyar konyha sajátosságaival. Bár nem túl alakkímélő a pörkölt nokedlivel, de finom. Steve odáig van érte.

Komótos léptekkel az emeleti fürdőszobába veszem az irányt. Megengedem a meleg vizet, kéjesen beleszórom az illatgyöngyöket és a levendula fürdősót. Mire az összes ruhadarab lekerül rólam, meg is telik a kád. Jóleső érzés fog el, ahogy elmerülök. A forró víz előbb bizsergeti, majd lágyan végigsimogatja a testemet. Kortyolok egyet kedvenc boromból – ah, isteni! –, érzem, ahogy gyengéden lezsibbasztja tépázott idegeimet.

Itt az ideje kicsit meditálni. Már rég jártam alfában. Könnyebben ellazulok, mint hittem volna. A meleg víz, a fürdőszoba párája, a finom bor megteszi a hatását. Olyannyira sikerül békét teremteni magamban, hogy el is alszok.

Arra ébredek, hogy fázom. – Brrr, de kihűlt a víz! – Gyorsan kiszállok a kádból, megtörölközöm a puha frottír fürdőlepedővel, belebújok a fürdőköpenyembe és a hálóba sietek. Mennyit aludhattam vajon? Megnézem a telefonomat. – Atyaég! – Már késő délután van. Minimum két órára kivontam magamat a forgalomból.