Bővített újrakiadás

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1., 2019

Szárnyaszegett pillangók 2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Kötéltánc (Circus Monte-Carlo 1.), 2020

Szemfényvesztés (Circus Monte-Carlo 2.), 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1., 2021

Recepciós kisasszonyok 2., 2021

Recepciós kisasszonyok 3., 2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Copyright © Palotás Petra, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5929-71-7

Szeretem az őszt, ahogy méltóságteljesen átveszi a hatalmat az elhervadt nyár után. Lenyűgöz ez az elmúlás, ahol nyoma sincs a szürke öregedésnek. Épp ellenkezőleg: mintha a téli álom előtt még egyszer teljes pompájában el akarna kápráztatni bennünket a természet. Felölti a legszebb, aranyban, bronzban, bíborban csillogó ruháját, magára hinti a gyümölcsök, a bor és az avar csábító illatát.

A magyar tenger vidéke pedig különösen varázslatos ilyenkor, ahogy a füredi gesztenyefák csillogó, kerek kincseiket elszórva játékra csábítják az anyjukkal az óvodából hazaballagó gyerekeket. Ahogy a víkendházaikat lelakatolni készülő nyaralók titokban még egyszer tüzet raknak az elszáradt levelekből, ahogy a borosgazdák szorgosan készülődnek az október végi szüreti mulatságra… Nem lehet a városon végigsétálni úgy, hogy az ember ne botlana itt-ott egy kis újborkóstolásba, ami aztán könnyen tovább erősíti a mámort, amit a buja ősz amúgy is áraszt magából.

Szeretem ezt a balatoni várost, a múlt századokból magával hozott elegáns nagypolgári, de mégsem hivalkodó hangulatát, és szeretem a tó túloldalát is, ahogy a szőlővel teli lankáival hívogat, hogy ne legyünk restek felkeresni őt sem. Olykor jólesne azt mondanom, hogy azért kötődöm oly nagyon ehhez a helyhez, mert valaha itt éltem, de legalábbis itt töltöttem gyermekkorom minden nyarát. De nem lenne igaz, mint ahogy az sem, hogy tenyeremként ismerem minden zegzugát.

Öt esztendővel ezelőtt jártam itt először, már asszonyként, anyaként, és persze lányként… Annak az apának a lányaként, akinek valóban itt kezdődött az élete.

Apám nagy művész, festő, és ha a Jóisten más eszközt adott is a kezembe, azt hiszem, szerénytelenül állíthatom, hogy én is ajándékba kaptam a tehetséget. Apám mindig azt mondta, hogy a festő azt mondja el a képekkel, amit a szavak nem tudnak elmondani. Én ugyanezt éreztem a zenénél. Sosem voltam cserfes kislány, már három-négy esztendősen is a nagynéném zongoráját nyúztam, hol kirobbanó jókedvemben, hol bánatomban. Később aztán húrokra cseréltem a billentyűket, de a cselló szerelmeseként sem feledtem soha régi barátomat, a zongorát.

Sosem voltam a könnyen gördülő szavak embere…

És most mégis itt ülök, egy füredi villa ősfás kertjében, hogy papírra vessem egy nyár történetét, ami valójában sok-sok évtizeddel ezelőtt kezdődött. Mert vannak történetek, amelyeket csak a szavak mesélhetnek el… No nem csupán az én szavaim, hiszen én sokkal inkább hallgatni tudok, jegyzetelve figyelni és megfigyelni. És talán a kissé mohó, de őszinte kíváncsiságommal az elmúlt hónapokban sikerült egy maroknyi embert szóra bírnom. Lusta délutánok beszélgetései, lopott pillantások, élénk vagy éppen megkopott emlékek szőtték ezt a történetet, ahol én, a mindent látó vagy éppen elképzelő mesélő a múlt szálait bogozva kerestem a jelen kérdéseire a válaszokat.

Tedd te is ezt, kedves olvasó… Gyere, tarts velem!

1. fejezet

Rügen, 2017 májusa

Esther izgatottan keresgélt az ékszerei között: brossok, gyöngysorok, gyűrűk és fülbevalók terítették be az apró mahagónikomódot. Már vagy egy órája próbálta meglelni az igazit, de még mindig nem tudta teljes bizonyossággal eldönteni, hogy melyik lenne a megfelelő kiegészítő a kanapéra terített mohazöld szövetruhához. Az ablak előtt hangosan csicseregtek a vörösbegyek, talán sürgetni akarták, hogy el ne késsen a délutáni teáról, de az is lehet, hogy csak a szokatlanul hűvös májusra panaszkodtak. Esther is bánta a szerény tizennyolc fokot, hiszen jobb idő esetén a barackszínű kosztümöt választhatta volna, amihez oly könnyű lett volna nyakéket és kendőt találnia. De ezzel a mohazöld ruhával meggyűlt a baja… A rózsás kitűző túl soknak tűnt, a vékony arany nyaklánc túl kevésnek, a masnit pedig a kora miatt vetette el, aggódott, hogy a végén még azt hinnék, elsőbálozónak képzeli magát. Elsőbálozó… Megcirógatta egy régi emlék, egy pillanatra elkalandoztak a gondolatai, mosolyogva emlékezett egykori önmagára, ahogy hosszú, dús szőke haja kendőként borította be a hátát, édesanyja legnagyobb megnyugvására, hiszen így legalább eltakarta a hátul mélyen kivágott báli ruha kihívó szabását. A hosszú hajzuhatag idővel aztán egyre rövidebb lett, az aranyszőke szín megfakult, néhanapján ugyan a fodrásza csillogást ígérő festékére bízta magát, de a hetvenötödik születésnapján úgy döntött, hogy tulajdonképpen fiatalítja a hófehér szín, nem áll szándékában egy illúzió miatt órákat ülni a figarónál. Így aztán egy jófajta vörösborral és egy szép színes grafikával megköszönte a kecskeszakállas férfi hosszú évekre visszanyúló szolgálatát, majd búcsút intett neki. Ám azon a napon valójában sokkal több mindentől búcsúzott: a fodrász után egy meleg Franzbrötchent{1} vásárolva a péktől, megtárgyalva a nyár pletykáit, a piaci kofáktól, a sarki szabótól – ahol utoljára még megjavíttatta a párizsi ballonkabátját –, a trafikostól, a postástól és fájó szívvel a szomszédoktól is.

„Elutazik hosszabb időre?” – kérdezték többen csodálkozva, hiszen az elmúlt években még csak a negyedet sem hagyta el. Valójában már nagyon rég nem járt sehol, minek nyaralt volna egy ilyen buja kert mellett, és amúgy is mindig fárasztotta az utazás. Otthon érezte magát a legjobban. Ezért lepődtek meg a nagy búcsúzkodáson, ezért faggatták, hogy mi ez a hirtelen mehetnék, hogy hova készül, hogy alaposan megfontolta-e a dolgot. Esther pedig csak mosolyogva hümmögött, hogy régóta a tengerhez húz már a szíve… Itt az idő, el kell fogadni a változásokat, és bizony addig jó dönteni, amíg saját maga megteheti az ember. A ház is üresnek tűnt Klaus nélkül, a kert gondozását sem bírta már…

„Jobb lesz ez így” – ismételgette a kérdezőknek, és otthon, ha senki sem látta, magának is, félhangosan… hogy így űzze el a bizonytalanság utolsó marcangoló gondolatát is.

Hétfő reggelre várta a teherautót, no nem olyan nagyot, mint amivel általában a családok költöznek, csak egy kisebb furgonfélét, amibe a bőröndök mellé befért még a két fotel, a komód, a teáskészlet és vagy tucatnyi könyv a legkedvesebb olvasmányok közül. Szíve szerint a hitvesi ágyat is vitte volna, de szinte hallotta, amikor a szerinte jogos kérdésénél a telefonban megmosolyogták. „A legmodernebb ágyakkal vagyunk felszerelve, és csak a helyet foglalná el egy ekkora bútor a szép, de nem túl nagy szobákban.” Egy röpke pillanatra felbosszantotta az elutasítás, ugyanakkor be kellett látnia, hogy talán valóban túlzás a törékeny, sovány testének a közel két méter széles bútordarab. Nem mintha a kényelem miatt tartotta volna meg, az emlékek nem engedték, hogy megváljon tőle, a férje, Klaus emléke, akivel annyi éven át osztozott a fekhelyen. De most elhagyja az egykori közös házukat, elmegy, örökre elutazik, és tudomásul kellett vennie, hogy vannak dolgok, amelyeknek az új otthonában már nincs helye.

Így az ágyat, sok más ingósággal együtt az új lakókra hagyta, a kerti szerszámoknak a postás legény örült, a több száz regénynek és tudományos írásnak a hamburgi könyvtár, a fazekaknak pedig a szomszédasszonya. Mert minek fazék az embernek, ugye, ha teljes ellátásban részesül. Milyen jó, hogy nem kell ezentúl a másnapi menün törnie a fejét, nincs többé sorban állás, a boltból hazafelé cipekedés, mosogatás? – mormolta, miközben igyekezett elhessegetni a kéretlenül újra és újra előtolakodó gondolatokat, hogy valójában szereti a másnapi menün törni a fejét, és hogy sosem zavarta a mosogatás…

Na ne nyavalyogj, Esther – dorgálta meg önmagát. – Csuda jó dolgod lesz, most kezdődnek csak az arany évek igazán. Az idő, amikor végre semmire sem kell gondodnak lennie.

Vasárnap este kinyitott egy kiváló, még a férjétől kapott francia konyakot. Azaz pontosabban a férje kapta egy betegétől, talán karácsonyra vagy amikor nyugdíjba vonult. Már nem emlékezett az apropóra, csak arra, hogy Klaus féltett kincsként tette fel a polcra a házasságkötésük alkalmából nekik ajándékozott olasz habzóbor mellé, nyomatékosan figyelmeztetve rá, hogy még véletlenül se kótyavetyélje el valami középszerű vendégségnél, ez csak az övék, majd ők fogyasztják el egy különleges alkalomkor. Esther hiába érvelt, hogy véleménye szerint az egyre ritkuló vendégségek is különleges alkalomnak számítanak, Klaus nem hagyta meggyőzni magát. Esther a habzóbort végül a halotti toron bontotta meg, de a konyakhoz nem nyúlt, egészen eddig a napig. Most hirtelen úgy érezte, hogy elérkezett az évek óta halogatott pillanat. Néhány másodpercig a kezében forgatta a kövér, sötét üveget, majd az egy ideje erejüket vesztett ujjaival megpróbálta lecsavarni a kupakot. Csak harmadjára járt sikerrel. A férje minden bizonnyal rápirított volna, ha látja, amint rövid gondolkodás után úgy dönt, hogy nem nyitja ki az újságpapírba göngyölt poharakkal teli kartondobozt, hogy előhalássza a nemes nedűhöz dukáló nemes poharat. Fáradt volt és talán egy kissé dacos is. Ha Klaus képes volt magára hagyni, orvul, sitty-sutty meghalni, akkor kutya kötelessége elviselnie és odaföntről végignéznie, ahogy kávéscsészéből issza a drága kortyokat.

Leült a kockás huzatos, füles fotelba, és a langyos este ellenére begyújtott, majd a kandalló lángjain merengve elszopogatott két apró csészényi italt. Éjfél előtt néhány perccel, a nyakába akasztott elemlámpa fényében kiásott három tő rózsát, és óvatosan betekerte egy vizes rongyba a gyökerüket, aztán homokot szórva a kandallóban már csak pislákoló parázsra, eloltotta azt, hálóinget öltött magára, és mielőtt aludni tért volna, még egyszer végigjárta a közel negyven éve szeretett ház minden zugát.

Könny csillogott a szemében, miközben később elmesélte nekem, amint másnap reggel nyolckor megérkezett a furgon: két izmos fiatalember egy negyedóra alatt mindent bepakolt: egy egész életet. Csak Esther tiltakozott a segítség ellen. Ne tévessze meg őket az úti cél, nem olyan öreg ő, jó erőben és jó egészségben van – hangsúlyozta, miközben felpattant a hátsó ülésre a bőröndök mellé.

Dél körül érkeztek meg Rügen szigetére, a Négy Évszakhoz címzett idősek otthonába.

Ennek már több mint öt esztendeje volt az első találkozásunkkor. Esther időközben megünnepelte a 80. születésnapját is, akarva-akaratlanul élete legnagyobb mulatságával, hiszen az otthon kínosan ügyelt arra, hogy az első osztályú vendégei első osztályú szolgáltatásban részesüljenek. Legalábbis a kerek és félkerek születésnapokon, amikor is a helyi újság fotósa kiszaladt néhány boldog pillanatkép erejéig, hogy Rügen minden lakosa számára megörökítse, avagy egy lehetséges jövőképként meglebegtesse a meghitt és vidám, a test és szellem egészségét szolgáló programoktól zsúfolt nyugdíjaslét csábító lehetőségeit.

Esther kiváltságos helyzetű lakónak számított, hiszen a tágas, többszintes hamburgi házukat eladva vagy huszonöt évre biztosította az ellátását az idősek otthonában. És bár szerencsére a legjobb egészségnek örvendett, nem tartotta valószínűnek, hogy a századik születésnapját is itt ünnepli majd.

Már az első beszélgetésünknél megtudtam, hogy – gyermektelen házaspár lévén – a férje halála után teljesen egyedül maradt. A legjobb barátnője már évekkel korábban eltávozott, nem volt se kutyája, se macskája. Azaz egy kandúr néhány éven át rendszeresen visszatérő, kósza vendég volt a kertben, de aztán vagy hűtlenül egy másik szomszédhoz szegődött, vagy szerelemből lépett meg, de az is lehet, hogy valamelyik, Esther szerint érthetetlen sebességgel cikázó pizzafutár áldozata lett. Mindenesetre egyik napról a másikra eltűnt, ami persze nagyon megviselte a már akkor sem fiatal félig-meddig gazdáját. Hónapokon keresztül kereste, tucatnyi cédulát ragasztott fel a környék villanyoszlopaira, busás pénzjutalmat ígérve a megtalálónak vagy a nyomra vezetőnek. Tulajdonképpen még a költözéssel kapcsolatban is ez késleltette, a félelem, hogy mi van, ha csak elkóborolt a félszemű Moritz, mi van, ha egy nap visszatalál, és üres ház fogadja. Na jó, talán nem üres, de mindenképpen idegen. Macskaszőrre allergiás új lakókkal vagy ami még kellemetlenebb, egy kutyával. Két év kellett, hogy elfogadja a feltételezést, hogy így vagy úgy, de Moritz már máshol kergeti az egereket. Elfogadta, de igazából soha nem nyugodott bele. Amíg Moritz ott volt mellette, sosem adta volna el a házat: amíg úgy érezte, hogy van kiről gondoskodnia, nem költözött volna el. De be kellett látnia, hogy egyedül maradt, hogy elérkezett az idő, amikor róla fognak majd gondoskodni. A szeretett ingatlan értékéből adódóan pedig minden bizonnyal nem is akárhogyan – vigasztalta magát. Azon kevesek közé tartozott, akik számára megadatott a választás lehetősége, nem csupáncsak az új életformát, hanem a helyszínt illetően is. Rügenre, az egykori nyaralásaik szeretett helyszínére és a Négy Évszakhoz címzett otthonra esett a választása.

Könnyű elképzelnem a májusi délutánt, amikor ijedten nézett az órájára: az már majdnem hármat mutatott, ez a kőbe vésett időpont egyébként a későbbi találkozásainknál is fontos szerepet játszott. Esther egész életében pontos volt, szabályt követő, sőt, ahogy ő emlegette, a szabályokba kapaszkodó. Ki nem állhatta a pontatlanságot, kevés dolog tudta annyira kihozni a sodrából, mint az egykori diákjai mellébeszélése, ha késve nyitottak be a tanterembe. Erre tessék, most meg úgy tűnt, hogy ő nem fog elkészülni időben.

A folyosóról behallatszott a zsúrkocsik csörömpölése, azok a lakók, akik átmeneti vagy éppen tartós gyengélkedés miatt nem tudták elhagyni az ágyukat, szobaszervizben részesültek. Így a kulcslyukon keresztül most is belopózott a friss almás pite illata.

– Louise néni, ne tessék türelmetlenkedni, az ebédlőben már terített asztal várja – dörgedezte az egyik ápoló, és Esther pontosan látta maga előtt a jól ismert jelenetet, ahogy az éhezéstől rettegő, egyébként igen jó súlyban lévő, srégen szemközti szomszédja próbálja elcsenni a tálcáról a fekvőbetegeknek járó süteményt, miközben egy sértődött pillantás kíséretében közli, hogy csak meg akarta vizsgálni, hogy friss-e, ugyanis, mert ha megint valami többnapos, kőkemény kekszet akarnak rátukmálni, akkor inkább a szobájában marad. Esther mindössze egyszer követte el azt a hibát, hogy elfogadta a szomszédasszonya meghívását. A szüntelen panaszkodásán túl csak egy dolog zavarta jobban: a maszatos pléhdobozból erőszakosan kínált száraz és avas teasütemények, amelyeket természetesen, Louise legnagyobb döbbenetére határozottan visszautasított. A kérdésre, miszerint nem szereti-e a süteményeket, kertelés nélkül azt felelte, hogy a romlott süteményeket nem annyira. Majd egy kis szünet után, felvont szemöldökkel hozzátette: egyáltalán nem. Innentől kezdve Louise alig fogadta a köszönését, az ebédlőben pedig a korábbi gyakorlatukkal ellentétben tüntetőleg egy másik asztalnál fogalt helyet. Esther egy cseppet sem bánta, amúgy is zavarta az asszony kellemetlenül kattogó műfogsora.

Halk, de határozott csilingelés jelezte a pontos időt, elérkezett a három óra, a kávé és sütemény várva várt ideje, a mokka kesernyés bukéja és a meleg pite édes illata már felkúszott az emeletre, azonnal indulásra ösztönözve a hölgyeket és urakat. Azonban nem csupán az uzsonna izgatta a lakókat, volt valami, ami miatt aznap különös hangulat zizegett a Négy Évszak falai között. A szemfülesebbekhez már a hét elején eljutott az információ, szerdán pedig szinte már mindenki róluk beszélt. Az újakról, akiknek a személye ugyan még nem öltött valós alakot, de akiknek már a puszta létezése is megbolygatta a végtelennek tűnő, szinte monoton nyugalmat. Az új arcok, új illatok, új hangok, új történetek reménye friss fuvallatként lengte körbe az egész épületet. Ritkán érkeztek új lakók, ritkán változott a névsor, leginkább csupán egy-egy szomorú távozást követően, amikor megüresedett egy-egy szoba. Ilyenkor meggyászolták a távozókat, ki több, ki kevesebb könnycseppet elmorzsolva a történtek miatt, de legkésőbb néhány nap elteltével elcsitult a bánat, talán azzal vigasztalódva vagy éppen attól tartva, hogy úgysem hosszú időre szól az elválás. Az újak nemcsak vigaszt hoztak, hanem minden testi vagy lelki nyűgük ellenére valamilyen bizarr, megfoghatatlan frissességet, a külvilág érintését és szagát, amelyet csak hosszú hónapok elteltével vetettek le.

Három új lakót vártak, egyelőre még homály fedte a kilétüket, de a jól tájékozottak azt rebesgették, hogy ezúttal egy úr is csatlakozik a hölgyekhez. A bizsergető hír hallatára a túlnyomórészt nők lakta intézményben azonnal megindult a zsibongás. A tényleges találkozásnál pedig sokan alig bírtak magukkal, mintha csak egy leányiskolába eresztettek volna be váratlanul egy fiú növendéket, akinek az érkezése egy pillanat alatt megváltoztatta a terepet.

Esther néhány perc késéssel lépett be az ebédlőbe, az utolsó pillanatban még egyszer átöltözött, ezért nem ért oda időben. Halkan, észrevétlenül próbálta elérni a székét, de nem járt sikerrel, bíráló pillantások kísérték a lépteit. Kissé röstellte a dolgot, nem akart zavarni, hiszen Herr Voss, az intézet igazgatója éppen azon igyekezett, hogy kellő pátosz kíséretében bemutassa az első újonnan érkezőt. Lassan beszélt, modorosan elnyújtva a hangokat, olykor értelmetlen szüneteket tartva, mintha egy díjátadón leplezné le a dobogósokat. Miután köszöntötte az első hölgyet, negédes hangon átadta neki a szót, amit az asszony örömmel fogadott, és elsőként, mindennél fontosabbnak tűnő információként a korát közölte a hallgatósággal.

Martha hetvenkilenc esztendős volt, amit hitetlenkedve konstatált a közönség, ugyanis a feltűnő eleganciával öltözött, szépen sminkelt, nagyon ápolt hölgy talán ha hatvannak látszott. Esthert saját bevallása szerint egy pillanatra megérintette a féltékenység lehelete, de aztán megmosolyogta a furcsa érzést. Valahogy úgy vélte, hogy ebben a korban már nem illik a női szépségre féltékenynek lenni, főleg akkor nem, ha a konkurencia is közel annyi idős, mint ő maga. De Martha nemcsak szoborszerű szépségével hozta zavarba a körülötte levőket, szellemi fittsége és mozgékonysága is meghazudtolta a korát. Az utóbbi kettőre akkor lettek figyelmesek, amikor vidám, energiával telt hangon pár szóban ténylegesen mesélt magáról –mindezt állva, lezseren az ebédlő ajtófélfájának támaszkodva, minden egyéb statikus segítség nélkül.

Arra, hogy nem volt szüksége botra, járókeretre, netán tolószékre, egyidőben Esther is nagyon büszke volt, de aztán idővel a büszkeség hálává szelídült, hiszen lakótársait elnézve inkább csak szerencsésnek érezte magát.

De az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy a szerencse mellett azért ő maga is megtett minden tőle telhetőt, naponta lesétált a tengerpartra, és a kevésbé vad szelű nyári napokon még nyolcvanévesen is leúszta az ötszáz méterét.

De Martha élettel teli, sudár alakját elnézve hirtelen olyan lustán kevésnek tűnt ez az ötszáz méter. Az előbb még kifejezetten csinosnak érezte magát a szabónál készíttetett orgonalila ruhájában, de az újonnan érkezett valódi szőrmemellénye olyan tökéletesen keretezte a viselője térdig érő, galambszürke szövetruháját, hogy nem lehetett nem csodálni.

Esther mindig is azon nők közé tartozott, akik nyilvánosan elítélték, mi több, megvetették az igazi szőrme viseletét, szívük mélyén azonban, titokban néha igenis vágytak rá. Ezen a délutánon eszébe jutott Wiebke, az egykori hamburgi szomszédasszonya, aki telente büszkén viselte a nyúlszőrme kucsmáját, megvetéssel beszélve azokról, akik ebédre jóízűen megeszik a vadhúst, miközben társaságban fanyalogva tiltakoznak az ellen, hogy magukra öltsék bármilyen állat bundáját. Ha már kinyuvasztották szegényt, használják fel minden porcikáját, magyarázta, némileg Esthert is elbizonytalanítva az érvelésével.

De Esther nem evett nyulat vagy egyéb vadat, és disznót sem, marhát nagy ritkán, és szárnyast is csak egy keveset. Bár a hasonló fűszerezés miatt az első kettőt amúgy sem mindig lehetett az otthonban megkülönböztetni. A lakók nagy része szerint borzasztóan főztek a Négy Évszakban, de Esther másképp gondolta, hiszen a szakácsuk a húsok pácolásában talán valóban nem járt az élen, a leveseknél és a köreteknél igenis találékonynak bizonyult. A borvörös orrú, hordóhasú férfi eleinte nehezen bírta, ahogy a vegetarianizmus, laktóz- és gluténérzékenység szétcincálja a hétvégén gondosan összeírt terveit. Éveken keresztül csak a cukorbetegekre kellett külön figyelmet szentelnie, az új igazgató azonban már az első napokban elhűlve pirított rá, amiért nem tart lépést a korral. Ervin választhatott, hogy vagy részt vesz egy négynapos online kurzuson, vagy veszi a kabátját, és máshol keres munkát. Az első lehetőség mellett tette le a voksát. Még ha kissé duzzogva is, de gyorsan tanult, és az új alapanyagok segítségével itt-ott megbolondította az évek óta kőbe vésett heti menüt. Próbálkozott, kísérletezett, új ízekkel kombinálta a régieket, Esther és a személyzet is szívesen fogyasztotta az étkeit. De olyanokból is akadt bőven, akik hol túl sok sót, hol túl kevés párolási időt emlegettek. Esther nem értett velük egyet, szerinte a nyafogók többsége csak a saját tűzhelyét gyászolta, és mivel sosem lehetett letesztelni, a lelepleződés veszélye nélkül dicsekedhettek főzési tudományukkal, könnyedén el lehetett hitetni mindenkivel, hogy ebben az idősek otthonában kizárólag csak mesterszakácsok laknak.

De ő nem panaszkodott, tulajdonképpen sosem tartozott az elégedetlenkedők közé. Most azért egy pillanatra ő maga is szeretett volna egy ilyen finom szőrmemellényt és egy ilyen Martha-féle szőke frizurát, a szép, visszafogott sminkről nem is beszélve. Bosszantotta, hogy ő nem értett az arc effajta kikészítéséhez. Ha nagy ritkán rúzshoz vagy pirosítóhoz nyúlt, azonnal cirkuszi bohócnak érezte magát. Persze a férje, Klaus szerint úgyis smink nélkül, természetesen volt a legszebb, de melyik nő ne vágyna arra, hogy apró trükkökkel még vonzóbbá tegye magát, legalábbis különleges alkalmakkor. Hiszen aki egyszer húszévesen nő volt, az, ha megérte, hatvan esztendő múlva is az maradt. Csak a test öregedett, az érzés az évek során ugyan valamelyest újra- és újraértelmezve, de alapjában véve megmaradt.

Martha betöltötte a teret, és ahogy Esther is mesélte, nehéz lett volna elképzelni, hogy érkezzen valaki, aki még nagyobb figyelemnek örvend majd. De jó tíz perc elteltével újra kitárult a friss máztól csillogó szárnyas ajtó, és egy hófehér hajú, világítóan kék szemű idős úr, az apám gurult be tolószéken. Pontosabban kerekesszéken, hiszen senki sem tolta, izmos karjával maga irányította a szerkezetet. Még egyszer hátrafordult a sofőrhöz, intett neki, és a mozdulatban egyszerre volt jelen a mehet és a köszönöm. Esther szavai szerint határozott volt, hűvös és kimért, de azért még éppen illemtudó. Akik nem ismerték, nem tudták eldönteni, hogy a valódi lényét mutatja-e a magatartása, vagy csak a pillanatnyi lelkiállapotát tükrözi. Az egész nyavalyás világ elleni haragot, amiért most itt van, amiért mostantól itt kell lennie, amiért elárulva őt, ezt az otthont találta a családja a legjobb megoldásnak. A teremben ücsörgő asszonyok többsége le sem tudta venni a szemét az apámról, akinek nehéz volt első pillantásra megsaccolni a korát. Ha csak a szemét és a dús haját szemlélnék, aligha tippelnék többnek hetvennél, de a tény, hogy nem a saját lábán érkezett, valahogy mégis idősebbé tette. Mert az, hogy beteg, szinte kizártnak tűnt számukra, a naptól barnára cserzett bőre, szép fogai és az izmos felsőtestének vonalát nem titkoló szűk, szürke garbó erőt sugároztak. Mintha egy nyugdíjas hajóskapitány érkezett volna az ebédlőbe, egy szép, magas ember, akiért egykor bomlottak a nők, akiért most is sokan bomlanának – sokakkal együtt valószínűleg Martha is, aki érdeklődve mustrálta a vele szinte egyszerre érkezőt.

– Nem, nem… nem lehet túl idős – susmogtak az asszonyok. – A lába talán egy hajóbalesetben sérült meg…

Azonnal sutyorogni kezdtek az asszonyok, igaz, az apám sem siette el a bemutatkozást, időt engedve ezzel az asszonyoknak a találgatásokra.

– Szerintem hetven – hallatszott az egyik sarokból.

– Legfeljebb hetvenöt – vélekedett egy másik lakó.

– Olyan gyönyörű – vihogott egy vörös hölgy. – Mi lehet a neve? Talán Peter, Thomas…

– Nem, nem, nekem olyan dieteres – ment tovább a duruzsolás.

– Zoltán, Zoltánnak hívják, és nyolcvanegy éves – suttogta Esther alig hallhatóan, remegő hangon, attól félve, hogy szívének felgyorsult dobogása mindenki számára érezhető.

És valóban, Esther már a második teázásunknál megosztotta velem, hogy pár másodperccel később az igazgató is megismételte apám furcsa, egzotikus hangzású nevét, hozzátéve, hogy Zoltán úr a szépséges Magyarországon nőtt fel, a Balaton partján, de már sok-sok évtizede a német társadalom megbecsült tagja, nemzetközi hírű művész, és nagy örömükre, ettől a naptól szeretett otthonuk lakója. Herr Voss láthatóan élvezte a szerepét, olyan volt, mint egy, a tanintézményére büszke igazgató, aki gondoskodva ügyel a rábízottakra, különös figyelmet szentelve az újonnan érkezettekre, ezzel is segítve a beilleszkedésüket. Igyekvő volt, a maga módján segítőkész is, de Esther ki nem állhatta ezt a színpadias túlbuzgóságot. Úgy érezte, hogy bármit is tesz a férfi, bármiről vagy bárkiről is beszél, tulajdonképpen magát helyezi a középpontba. Nyájas volt, negédes, olykor bizalmaskodó, de felszínes, a külvilág felé hódoló. Soha senkiről nem ejtett egy rossz szót sem, igyekezett gazdag programokat kínálni a lakóknak, és mindig előre köszönt a folyosón. És mégis, volt Esther számára valami kellemetlen benne. Talán a nyomasztó érzés, hogy Herr Voss valójában semmit nem tud ezeknek az embereknek az életéről, akiket atyáskodva terelget az utolsó útjukon. Vagy az igazságtalanság, hogy a férfi napjainak csak egy része ez az otthon, a munkahelye, amelyet bármikor maga mögött hagyhat, ha kedve tartja. Nem úgy, mint az aranykalitkába zárt lakók. Kalitka, börtön és egy új fogoly…

Apám érkezésekor végigpásztázott a tekintetével az időközben szellőztetésre megérett helyiségen, komoran, mintegy vizsgálódva, igazságosan mindenkinél két másodpercet időzve. Csak Esthernél állt meg egy kicsit, csak nála lett a kettőből három pillanat, de aztán a tekintet újra az igazgatóhoz érkezett, aki felé a fejével ridegen biccentett egyet. Egy mozdulattal igazolta az elhangzottakat, és mintha talán a maga módján meg is köszönte volna a bemutatást. De ő maga egy szót sem szólt, határozottan egy üres asztalhoz görgette a székét, és a termoszból kávét öntve magának, az odakészített süteményekből jóízűen uzsonnázni kezdett. Esther némán figyelte az étkező túlsó végéből, de lakótársaival ellentétben ő nem egy sármos, idős urat látott, hanem egy tizennyolc éves suhancot, egy, a németet bájos, sváb dialektusban törő, barna hajú srácot, aki a barátaihoz hasonlóan lelkes kíváncsisággal várta a német lányokkal teli kirándulóbuszt és a csinosabbnál csinosabb szőke lányokat, akiket Hamburgból küldtek a szüleik egy kis balatoni nyaraltatásra. Esther látta maga előtt, amint csicseregve szállingóznak lefelé a felforrósodott járgányról, ami, csakúgy, mint a sofőrje, hálásan várta a közel huszonnégy órás út utáni pihenést.

De a fiataloknak mintha meg sem kottyant volna az utazás, türelmetlenül lesték az őket fogadó családokat, hogy ki hova kerül, milyen embereknél tölthetik majd el a balatoni három hetet.

Hosszú időt igényelt a szervezés, az igazgató mindent bevetett (a tanári kar és a diákok valójában sosem tudták meg, hogy miért volt számára ennyire fontos), hogy a politikai konfliktus ellenére létrejöhessen egy nyugatnémet gimnázium és a kommunista magyar iskola között a kapcsolat, de az is lehet, hogy rejtélyes okokból a magyar vezetőség várt valamit ettől a találkozástól. Hónapokba telt a tervezés, olykor bürokratikus akadályokba ütközött a kis- és a nagyváros közti levelezés, de a végén sikerrel járt a pedagógiai kezdeményezés. Próbáltak hasonló korú lányokat nevelő családokat keresni, természetesen a német nyelvet valamelyest birtoklókat, hiszen annak, hogy a külföldi vendégek ismerjék a magyart, igen csekély volt az esélye. Csak a Kapros Zsuzsiék léptek vissza az utolsó pillanatban, Zsuzsa anyja tbc-vel kórházba került, az apjának pedig épp elég nagy kihívást jelentett a három gyereket heteken át egyedül ellátnia, és egy esetleges fertőzés lehetősége is az útjukban állt. A nem várt helyzetből adódóan nagyzolós cserenyaraltatásra még csak gondolni sem merhettek. A huszonegy lányt így azonban csak húsz család várta, s bár a Szegedi Editék felajánlották, hogy két diákot vesznek magukhoz, a pedagógusoknak nemigen tetszett a kényszermegoldás, attól féltek, hogy akkor a hamburgi lányok majd egymással fecsegnek folyamatosan, megfeledkezve a valódi célról: a német–magyar baráti kapcsolatok ápolásáról. A patthelyzetet nagyapámék mentették meg, akiknek ugyan csak egy fiuk volt, az is egy évvel idősebb a lányoknál, viszont elég jól beszélte a német nyelvet, és mivel amúgy is tisztességes család hírében álltak, az iskola hamar elfogadta a felajánlást. A lányok azonnal vihogásba fulladó sutyorgásba kezdtek, egyiküknek sem lett volna ellenére a szép arcú, kék szemű fiúékhoz kerülni, többen önkéntesen nyújtogatták a kezüket, de az osztályfőnök, Frau Gröger nem engedte ki a kezéből az irányítást. Már hetekkel azelőtt pontosan megtervezték, hogy ki melyik családhoz kerül.

– A Kaprosék léptek vissza, tehát az a lány megy a Péterffyékhez, aki nekik jutott volna. Ott van a listán, feketén-fehéren, nem kell itt jelentkezgetni – csitította a tanárnő az izgatott ifjú hölgyeket.

Esther megborzongott, ahogy elnézte a süteményét majszoló öregurat. Saját bevallása szerint nem rossz borzongás volt ez, hanem amolyan furcsa, múltat idéző: a mozdulatot, amikor először nyújtotta a kezét apámnak. Megbabonázták apám valószerűtlenül kék szemei. Pedig akkor már volt otthon egy udvarlója, Heiko, az altonai{2} patikus fia, aki maga is gyógyszerésznek tanult. Már hónapok óta randevúztak, persze leginkább csak társaságban, olykor hosszú sétákat téve az Alster partján, a Stadtparkban vagy egy-egy délutáni mozit felkeresve. Nagyokat beszélgettek, egyértelműen vonzódtak egymáshoz, de a testiség minden buja örömét józanul, fegyelmezetten későbbre tartogatták. Heiko harsány, magabiztos fiú volt, és nemcsak a gyógyszertári porokkal bánt remekül, hanem a szavakkal is, amelyeket költőien egybefűzve nemegyszer levél formájában juttatott el Estherhez. Teljes tudatában volt szavai hatalmának, így bár nem rajongott a gondolatért, hogy választottja hetekre magára hagyja: semmi kétsége nem volt afelől, hogy soraival még az akadozó postai szolgáltatás ellenére is frissen tudja tartani szerelmüket. Így aztán érthető módon annál nagyobb volt a megdöbbenése, amikor barátnőjétől visszaérkezése előtt néhány nappal levelet kapott, miszerint Esther borzasztóan sajnálja, de szeretné megszakítani szerelmi kapcsolatukat, és az elkövetkezendő időben a tanulásra kívánja fordítani minden szabadidejét, tisztelettel és köszönettel búcsút vesz Heikótól, remélve, hogy az nem bánja, ha továbbra is náluk vásárolják meg a különböző nyavalyaűző orvosságokat. S bár Heiko nagyon is bánta, nem engedhette meg magának, hogy ezt ki is mutassa, hiszen szűkös időket élvén, szüksége volt a családjának minden fizető kuncsaftra. Egyszer aztán, hagyva, hogy lenyugodjanak a kedélyek, legyőzte a sértettségét, és egy csokor szegfű kíséretében becsöngetett a volt szerelméhez, hogy nem gondolta-e meg magát.

De Esther újból kikosarazta, hiszen tudta, hogy akkor ott Füreden jól döntött, pontosabban: nem is igen volt választási lehetősége, hiszen villámként csapott bele az érzés, amivel apám, Zoltán oly sok éven át magához kötötte. Élete talán egyik legszebb nyarát töltötte Füreden, a háború után újjászületett Péterffy-villában.

De anno, találkozásuk első pillanatában még nem sejtette, hogy mekkora változást hoz az életébe ez a forró, balatoni nyár. Zavarában alig mert megszólalni, miközben átautóztak a kikötőből a mindössze négy utcával arrébb álló házig. Nagyszüleim villája a két emeletével és a hosszan elnyúló toronyszobájával kimagaslott a szomszédos épületek közül, pedig azok is csinos otthonok vagy nyaralók voltak, láthatóan módos családok tulajdonai. Apám is sokat mesélt erről a házról, de valahogy csak Esther szavai után éreztem először a sokszor emlegetett, nagyanyám által viasszal rendszeresen felkent hajópadló illatát. Kínos rend és tisztaság uralkodott a hallban és az átlagosnál jóval nagyobb nappaliban is. A tálalóvitrinben virágos, filigrán porcelán sorakozott, a keményített csipkefüggönyök is jómódról tanúskodtak. A szalont egy nyolckarú csillár osztotta ketté, a falakat cizellált keretű tájképek díszítették. Az egész villát átjárta a jó ízlés és az elegancia. Esther nem értette, hogy Frau Gröger miért hívta fel a figyelmüket arra, hogy az őket váró családok valószínűleg szerényebb körülmények között élnek, mint ahogy azt a háború nyomait lassan maguk mögött hagyó nyugatnémet polgári famíliák megszokhatták. Hamburgban is akadt mit feledni, hiszen a bombázásokban porrá rombolt várost sok verejtékkel tudták csak újraépíteni. De az ötvenes évek elejére sok családban helyreállt a rend, visszakúsztak a fegyelmezett, szorgalmas és többé-kevésbé békés hétköznapok. Egy elit leányiskola tanulói pedig amúgy sem nyújthattak hiteles képet az átlagpolgárok életéről.

Mint ahogy a Péterffy-villa lakói sem az átlagemberek életét élték: Zoltán apja, a nagyapám elismert borász volt, nagy szőlőkkel és tucatnyi alkalmazottal. Szorgalmas, jómódú sváb családként nagy köztiszteletnek örvendtek, Máriát, a nagyanyámat fiatalasszony korában sokan irigyelték, amiért ilyen jó partira tett szert Józseffel, akit egyébként az anyjáék, a dédszüleim halálukig kitartóan csak Josephnek szólítottak, feltétel nélküli hűséget mutatva a gyökereik iránt.

De Jóskának sem kellett a felesége miatt szégyenkeznie, Marika szépségét még a tó túlpartján is emlegették, dús lenszőke haja és smaragdzöld szeme sokakat megbolondított. A szervezők szívük szerint eltiltották volna az Anna-báltól, mert hogy valaki harmadjára vigye el a koronát, nem tett jót a rendezvénynek. De szerencsére Marika szülei, dédanyámék megoldották a kényelmetlen helyzetet, hiszen azzal, hogy férjhez adták a lányukat, egyben ki is zárták a nagy nyári balatoni szépségversenyből. Zoltán jellemben az apjára, küllemben az anyjára, a nagyanyámra ütött, veszélyes keveréket alkotva egy olyan fiatalember személyében, aki megszokta, hogy egy kis kitartással és sármmal különösen a hölgyeknél szinte mindent elérhet.

A tanulással sosem akadtak gondjai, apja s főleg dédszüleim révén jól beszélt németül, és talán a kétnyelvűsége miatt a gimnáziumban csak úgy ragadt rá az orosz és a francia nyelv. Már csak az utolsó év várt rá a líceumban, hogy a nagyszüleim vágya szerint majd Bécsben folytassa a tanulmányait, orvosként vagy éppen építészként.?Az esze és a tehetsége szerint bármerre mehetett volna, de a szíve leginkább a Balatonhoz húzta. A nagyapám, Péterffy Jóska sok apával ellentétben nem a családi vállalkozásba akarta behúzni egy szem fiát, legalábbis még nem, az ifjú éveiben. Menjen csak, tanuljon, lásson világot – hajtogatta a nagyanyám legnagyobb bánatára, akinek ilyenkor összeszorult a szíve, már előre rettegve szeretett fia hiányától.

Estherben a sok évvel későbbi találkozáskor számtalan emlék idéződött fel: látta maga előtt a nagyanyámat, a magyar asszonyt, aki az akkori ötven évével már egy idősödő szépségnek tűnt számára. Önkéntelenül is elmosolyodott a kor relativitásán, hiszen ő harmincnyolc évesen találkozott Klausszal, és valójában csak aztán kezdte el élni a férjes asszonyok életét. Nem volt olyan teázásunk, amikor ne mesélt volna Klausról: nap mint nap hiányzott neki a férje, így ma már jól értette nagyanyám akkori félelmeit is, a rettegést attól, hogy elveszítünk valakit, akinek az ottléte feltétele a mindennapi túlélésünknek. De anyja vigasztalására az apám azt a nyarat még mindenképp Füreden akarta tölteni, és bár hölgytársaságban sosem szűkölködött, a szőkeségében az anyjára hasonlító, nagy szemű, csinos, nyurga német lány különösen felkeltette az érdeklődését.

A vendég a toronyszobát kapta: kecses csigalépcső vezetett fel a parányi helyiségbe, ami jó női ízléssel és finom hozzáértéssel volt berendezve. Esthert odafent semmi sem emlékeztette a lenti nappali sötét, nehéz mahagónibútoraira. A pasztellzöld, csíkos tapéta kedvesen körbeölelte a fehérre mázolt fenyőbútorokat, egy ágy, egy fésülködőasztal, amely egyébként sok évvel később anyám hálószobájában lelt új otthonra, és egy asztalos által méretre szabott keskeny ruhásszekrény tette ki a bútorzatot.

– Nos, ez lenne az – mutatott körbe Marika anyai kedvességgel, és bár ő maga csak szerény német szókinccsel rendelkezett, remekül megértették egymást a diáklánnyal az elkövetkezendő három hétben. Apám, Zoltán megjátszott könnyedséggel cipelte utánuk a bőröndöt, hogy ezzel is jó benyomást keltsen a váratlanul betoppant, igencsak vonzó fiatal vendégben…

Esther még egy darabig kortyolgatta a hűlni nem akaró teáját, de aztán mit sem törődve szomszédja sértődött pillantásával, köszönés nélkül felállt, és a szobájába sietett.

Túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy bárkivel is felszínes csevegésbe kezdjen, a süteményből pedig egy falat sem ment le a torkán. Még a cipőjéből sem bújt ki, csak odatolta a bordó bársonnyal bevont fotelt az ablakhoz. Egyrészt megnyugtatta a párkányon monoton kopogó esőcseppek tánca, másrészt átfázott végtagjai sóváran vágyakoztak az ablak melletti fűtőtest melegére.

{1} Jellegzetes édes, fahéjas, hamburgi péksütemény.

{2} Hamburgi városnegyed